A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lesley Pearse: Deception

Penguin Michael Joseph, 2022

Fordította: Szabó Luca

Copyright © Lesley Pearse, 2022

Hungarian translation © Szabó Luca, 2025

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-566-802-1

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Döbbenetes, hogy ez már a harmincadik könyvem. Éppen akkor fejeztem be, amikor Ukrajnában kitört a háború, és elborzaszt – mint szinte mindenkit itt, az Egyesült Királyságban –, hogy Oroszország azt gondolja, joga van háborút indítani egy nálánál jóval kisebb ország ellen, és ilyen borzalmas vérontást és pusztítást rendezni. Együttérzek az emberek millióival, akik kénytelenek voltak elmenekülni az otthonaikból, és el kell viselniük a hideget, az éhezést és a rettenetes félelmet, amelyet a maguk és szeretteik biztonságának elvesztése okoz. Imádkozom, hogy Putyin elnök észhez térjen, vagy derüljön ki, hogy van szíve, és állítsa meg ezt az őrületes kegyetlenséget.

Minden tiszteletem azoknak, akik szállást, ételt és ruhát biztosítanak a menekülteknek. Köszönet azoknak a jótékonysági szervezeteknek, amelyek az utolsó forrásaikat is felemésztve igyekeznek minden lehetséges módon segíteni. Tisztelet azoknak is, akik pénzt adományoznak a rászorulóknak, sokszor többet is, mint amennyit megengedhetnének maguknak. Isten áldja mindnyájukat.

Első fejezet

2015 tavasza

Alice Kent feltekerte az autórádió hangerejét, amikor meghallotta Eric Clapton „Layla” című számát.

Bristolból sietett az édesanyja temetésére, Totnesba, és késésben volt, mert a reggeli értekezleten feltartották a döntésképtelen kollégák. Most kénytelen lesz rögtön a dartingtoni templomhoz hajtani, nem találkozhat előbb a családjával. Így nyer egy kis időt, és nem késik el a szertartásról – ez a gondolat megnyugtatta, úgyhogy Erickel énekelte a számot.

Az édesanyja, Sally Kent tíz nappal korábban rákban hunyt el. Alice szabadságot vett ki, hogy az utolsó hetekben ápolhassa őt, és bár szomorúsággal töltötte el, hogy Sally viszonylag fiatalon, hetvenöt évesen elhunyt, tudta, boldogan ment el.

– Szép életem volt – mondta egy reggel az asszony, miközben Alice a haját fésülte. – Megadatott egy csodás férj, két olyan lány, amilyennél jobbat egyetlen anya sem kívánhat, no meg három unoka. De ideje mennem, Alice. A fájdalom rossz, és nem szeretek más terhére lenni. Csak békére vágyom.

Alice tudta, nagyon fog neki hiányozni az édesanyja, és úgy érezte, mintha a szívét tépnék ki, mégis megértette, hogy így a legjobb. A valaha életerős, aktív asszonynak gyötrelem volt ágyhoz kötött betegnek lenni és tudni, már nem javulhat az állapota. Alice remélte, hogy a húga, Emily és az apjuk, Ralph is így látja a helyzetet.

Alice harmincöt éves volt, magas, karcsú, sötét hajú.

Mindig is szinglinek tartotta magát, nem elváltnak – huszonegy éves korában kötött házassága szánalmas próbálkozás volt, nem is szívesen gondolt rá. A barátai mindig dicsérték, milyen ügyesen szervezi az életét, és bár tudta, ez igaz is, bármivel elbír, amit csak tartogat számára az élet, azért nem volt biztos benne, hogy szereti ezt a megfogalmazást. Számára a kifejezés azt jelentette, mindig csak gürcöl, unalmas és fantáziátlan.

Időnként önelemzéssel múlatta az időt. Vajon az unalmasság jele, hogy képtelen fülig beleszeretni valakibe? Amióta elhagyta a férjét, jó néhány hosszú kapcsolaton túl volt, de egyetlenegyszer sem érezte, hogy akár meg is halna a párjáért. Arra a következtetésre jutott, hogy az állandóság nem neki való, és ezt nem is bánta, hiszen sosem tudta pontosan, mikor ér haza.

Imádta kis lakását Bristol Clifton városrészében, és sok barátja volt, nők és férfiak vegyesen. Többnyire úgy érezte, mindene megvan, amit csak egy nő kívánhat. De a szíve mélyén mégis vágyott a szerelemre, amely feje tetejére állíthatná az egész életét.

Amikor felhajtott az A38-ra Dartington és Totnes felé, belenézett a visszapillantóba. Szinte letolta az útról egy fekete Jaguar, amelyet egy férfi vezetett.

Ahányszor így rátapadt valaki, mindig bánta, hogy nincs egy felugró neontáblája, amelyet csak felkattinthatna, és amelyen ez állna: „Szakadj le rólam, seggfej!”

Lassított, és balra húzódott, amennyire csak tudott, hogy elengedje a másik kocsit. Tudta, az út hamarosan leszűkül, és igen kanyargóssá is válik, ráadásul sok fa lombja is belóg, így szerette volna, ha a férfi eltűnik mögüle, és nem bosszantja egészen a templomig. De a sofőr nem előzte meg, továbbra is csak úgy tapadt rá.

Már majdnem a templomhoz ért, amikor észrevette, hogy még legalább negyed órája van a ceremónia előtt, úgyhogy továbbhaladt, Dartingtonba érve nagy sebességgel behajtott egy körforgalomba, majd leparkolt egy üzlet előtt.

Hátranézett, és látta, hogy lerázta a Jaguart. Az bizonyára egyenesen Totnesba sietett.

Elégedetten, lassan visszament a templomhoz. A Bristolból idefelé vezető úton előbújt a nap, és jólesett látni az út szélén, primulák közt legelésző bárányokat. Nagyon hosszú telük volt, és ezen csak rontott a tudat, hogy az édesanyja haldoklik. De annak örült, hogy a nap aznap úgy döntött, kisüt, és szép emlékeket idéz: vasárnapi iskola a St. Maryben Emilyvel, karácsonyi és húsvéti mise a szüleikkel.

Az elmúlt két évben a szüleik minden vasárnap templomba jártak. Ők Emilyvel nem értették, miért – korábban nem voltak különösebben vallásosak. Talán a betegség tette, talán az anyjuk azt remélte, segít, ha minden héten vált néhány szót a Mindenhatóval.

Legalább húsz jármű állt már a parkolóban, és néhányan rámosolyogtak, de Alice senkivel sem állt le beszélgetni. Egyenesen a templomhoz sietett, ott várta a halottaskocsit és a családját. Állt a tavaszi napsütésben, tekintete végigpásztázta a földeket, és hetek óta először érzett békességet. Tudta, hogy a mise, a zsoltárok és a lelkész beszéde megríkatja majd, de ő az édesanyja utolsó kívánságára koncentrált: „Örülj velem, hogy már mindjárt vége, Alice! Szép életem volt. Te éld tovább a tiédet, és mondd meg Ralphnak meg Emilynek, hogy ők is éljék a magukét.”

Feltűnt a halottaskocsi, és az a néhány ember, aki még a templom előtt állt, besietett. A mögötte érkező autó ajtaja kinyílt, és Alice családja kászálódott ki belőle.

Apja és Emily szeme könnyektől csillogott, a három gyerek pedig, Ruby, Jasmine meg Toby Alice-hez szaladt.

– Aggódtunk érted – mondta Ruby. Alice és Emily Komolykának becézték, mert tízéves kora ellenére anyáskodó volt, és szeretett másokat utasítgatni.

– Attól tartottam, elkerüljük egymást, ha először a házhoz megyek – felelte Alice, és megfogta a két kislány kezét, így követték a templomba a koporsóvivőket. Arcon csókolta az apját, aki a vejével, Mike-kal, Tobyval és Emilyvel lépett be.

A gyászszertartás szomorú volt, ugyanakkor felemelő. Sally barátai rengeteg virággal díszítették fel a templomot, gyönyörű volt az ólomüveg ablakokon beáradó fényben. A padsorok szélére kis tavaszi virágcsokrokat erősítettek, így a helyszín inkább esküvőre emlékeztetett, semmint temetésre.

Henry Dawes tiszteletes jól ismerte Sallyt, és némi humorral fűszerezte a búcsúbeszédet, megemlítette ugyanis, mennyire rajongott az elhunyt a bolhapiacért. A gyászolók emlékezetébe idézte az esetet, amikor Sally a ruhájára felvette egy idős hölgy rózsaszín fűzőjét, a fejébe nyomott egy viharvert kalapot, és egész nap le sem vette egyiket sem.

Sally választotta ki a verset, és Mike-ot kérte meg rá, hogy olvassa fel, mert tudta, sem Ralph, sem Alice, sem Emily nem bírná ki sírás nélkül. A vers így kezdődött:

Ne sirass, bár elmentem.

Gyászolj, de ne végtelen.

Az édesanyjukra vallott, hogy azt akarta, az életét ünnepeljék, ne gyászoljanak. Életében sokszor viccelődött azzal, hogy majd a Queen „Killer Queen”{1} című számát játsszák a temetésen. Mindig vele nevettek, de a szertartás szervezésekor oda nem illőnek érezték a dalt.

Alice többször is az apjára sandított, és bár a férfi alsó ajka remegett, azért uralkodott magán, ahogyan Emily is. A koporsó földbe engedése lesz igazán erőt próbáló, gondolta a nő. Nem szerette a temetéseket, de az édesanyja évek óta hajtogatta, hogy mindenképpen szeretne, ezért meg kellett adni neki. Alice és Emily maguk öltöztették fel – azt a korallszínű, hosszú ruhát adták rá, amelyet olyan nagyon szeretett, és két csillogó csatot erősítettek platinaszőke parókájába. Mindkét lány szerette volna megtartani a műhajat, de tudták, anyjuk nagyon haragudna, ha tudná, hogy nem adták rá. Az alkalomhoz illően sminkelték, és a ruhájához hasonló korallszínűre festették a körmét. Ahogyan ő mondta volna: „A látszatra adni kell.”

Gyönyörű volt egyszerű, fehér koporsójában, de persze fiatalon igazi szépség is volt. Ezt a kor és a rák sem vehette el tőle.

A koporsó földbe engedése jobban fájt, mint a gyászszertartás. Alice figyelmét nem kerülte el, milyen rémült arcot vágnak húga gyermekei, amikor meglátták a mély gödröt, és világossá vált számukra, hogy oda kerül imádott nagymamájuk.

Alice-t az egész véglegessége rázta meg. Sosem hallja többé anyja kacagását, sosem érzi már meleg ölelését. Sokszor nem értettek egyet, sőt számos borzasztó veszekedést tudhattak maguk mögött, de szerették egymást.

Akkor vette észre a magas, vékony, napbarnított férfit, amikor a gyászolók a gödörbe dobták rózsáikat, elmondták utolsó imáikat, és a temető kapuja felé indultak. Az ösztöne azt súgta, ez az ember volt a Jaguar sofőrje, pedig csak a visszapillantó tükörben látta.

A férfi őt nézte, úgyhogy Alice megbökte Emilyt, és megkérdezte tőle, ki lehet az.

– Még sosem láttam – súgta vissza a húga –, de anya mindenféle fura szerzeteket ismert. Tudod, haláláig flörtölt.

Alice elmosolyodott. Ez igaz is volt: Sally imádott kacérkodni, bármilyen szívességre rá tudta venni a férfiakat. Szívesen ellenőrizték az autója keréknyomását, és bevitték a házba a szatyrait a bevásárlás után. Egyszer kijelentette, nem is érti, miért akarná egy nő a munkájából eltartani magát, ha hozzá is mehet egy férfihoz, aki mellett háztartásbeliként kényelmes élete lehet.

Alice egy hotellánc régióvezetője volt, és sokat dolgozott. Óriási felelősség nyomta a vállát, ám csak ritkán ismerték el a teljesítményét. Férfi kollégáit viszont úgy kezelték, mintha a vízen járnának. Néha átfutott az agyán, hogy nagyon is kellemes lehet az anyja élete – kis feleségnek lenni otthon, akkor ebédelni a barátnőkkel és vásárolgatni, amikor csak kedve tartja.

– Apa, te ismered azt a sötét bőrű, vékony pasit? – fordult Ralphhoz, és az illető felé biccentett. – Idefelé jövet kis híján letolt az útról, úgy tapadt rám.

– Még sosem láttam. Gondolom, anyád egyik hódolója – felelte a férfi halvány mosollyal az arcán. – Menj, kérdezd csak meg! Egy temetésen ez megengedett, és ha valóban csodáló, hívd meg a torra.

Alice odalépett a férfihoz.

– Jó napot… Azon tűnődtem, honnan ismerte ön az édesanyámat.

– Sok-sok évvel ezelőtt barátok voltunk – hangzott a felelet. – Múlt héten üzleti ügyben jártam itt, akkor láttam meg a gyászjelentést a helyi újságban. Szerettem volna leróni kegyeletemet, és esetleg beszélgetni önnel és a húgával.

– Akkor jöjjön el a torra! – invitálta Alice. – Szívesen csevegnénk önnel anyáról.

– Nem akarok visszaélni a vendégszeretetükkel. De holnap velem ebédelhetnének a Seven Starsban?

Alice ezt úgy értelmezte, anyja régi szerelmével áll szemben, aki igyekszik tiszteletben tartani Ralph érzéseit.

– Én ráérek – bólintott. – Nem biztos, hogy Emily is. Három gyereke van. Hány órakor?

– Fél kettő megfelel?

– Rendben, akkor ott találkozunk. Most mennem kell, édesapámnak szüksége van rám.

– Ez fura – vélte Emily. Már majdnem két órája visszaértek a szülői házba, és mivel az idő italtöltögetéssel, ételkínálgatással és az ismerősökkel folytatott beszélgetéssel telt, Alice-nek csak most volt alkalma megemlíteni a húgának a férfit, akit a temetőben láttak.

– A nevét elfelejtettem megkérdezni – ismerte be. – De gyere velem! Alig várom, hogy kiderüljön, milyen szerepet játszott anya életében ez az ember.

– Nem tudok. Ezer dolgom van, pedig nagyon kíváncsi vagyok. Épp most jutott eszembe, hogy egyetlen lélek sincs itt, akit az apával kötött házassága előttről ismert. Amikor végiglapoztuk a telefonkönyvét, hogy értesítsük az ismerőseit, egyetlen idegen névvel sem találkoztam. Mindenkit legalábbis megemlített valamikor.

Alice a homlokát ráncolta. Most, hogy belegondolt, az anyjuk sosem beszélt azokról az időkről, amikor még nem ismerte az apjukat. Jóval harminc fölött lehetett már, amikor összeházasodtak – milyen furcsa, hogy sosem emlegette a régebbi időket!

Második fejezet

Alice, 2015

Másnap délelőtt fél tizenkettőkor Alice ajtót nyitott Emilynek. Épp csak eltüntette a tor nyomait. Emily és a családja este tíz körül mentek haza, de Alice és Ralph még iszogattak, és Sally kedvenc zenéit hallgatták. Alice most szeretett volna bevásárolni, mielőtt találkozik a titokzatos idegennel.

– Meggondoltad magad, mégis eljössz ebédelni, Em? – Nem hitte, hogy erről lehet szó, mivel húga régi, kinyúlt pulóvert és szakadt farmernadrágot viselt. A jelek szerint nem is fésülködött, csak egy csattal kontyba erősítette a haját. Sosem szeretett csinosan öltözködni, így meglepő látványt nyújtott a temetésen, ahol kosztümben jelent meg.

– Úgy nézek ki, mint aki ebédelni készül? – nevetett Emily. – Rengeteg dolgom van, mint tegnap is említettem. Csak átugrottam, hátha kell valami apának, mert megyek vásárolni. Majd később mesélsz erről a pasiról.

Apjuk épp ekkor jött le az emeletről. Köszöntötte Emilyt, és azt felelte, nem kér semmit a boltból.

– A maradékon jó pár napig elélek – mondta.

– Együtt ebédelek valakivel – közölte vele Alice. – A felhajtón hagyhatom a kocsimat? Utána rögtön indulok Bristolba.

Ralph már visszaakasztotta a szekrénybe elegáns öltönyét, és kordnadrágot viselt többször megstoppolt, kék pulóverrel – kertészkedni készült. Hetvenéves létére jól nézett ki, különösen annak fényében, amin nemrégiben keresztülment. Magas volt, erős, sűrű, ősz hajú, és kemény vonásait nem lehetett nem szeretni. Alice örült, hogy kerti munkához használatos ruhájában látja: ez arra utalt, esze ágában sincs odabent szomorkodni, amikor ilyen szépen süt a nap.

– Nem mész el Alice-szel? – kérdezte Emilyt.

– Nem tudok, nagyon sok dolgom van otthon.

– Nagyon büszke voltam rátok tegnap – mosolygott rájuk Ralph. – De akármilyen édesek vagytok is, örülök, hogy most egy kicsit egyedül lehetek. Ha még valaki megkérdezi, hogy bírom, ordítani fogok. Megyek, pepecselek a kertben, élvezem a csendet.

Lányai tudták, hogy komolyan beszél. Egyesek „új embernek” nevezték volna őt. Kiskoruk óta sokszor végignézték, ahogy megragadja a gyeplőt, amikor az anyjuk főző-, fazekas-, jóga- és a jó ég tudja, még milyen tanfolyamra ment. Pelenkát cserélt, síró babát nyugtatott, és rendkívül finoman főzött, ami kapóra is jött, mert Sallynek szokása volt egyszerűen eltűnni, ha kedve támadt ahhoz, hogy a háztartásvezetésen kívül mást is csináljon.

A betegsége idején Ralph végzett szinte minden házimunkát, és soha egy szóval sem panaszkodott. Szeretett egyedül lenni is, azzal szokott viccelődni, hogy olyankor van csak igazán jó társaságban.

– Jól van, apa – bólintott Emily, majd arcon csókolta. – Ha magányos lennél, csak szólj, és átjövök. De bármikor átjöhetsz te is.

Ralph megköszönte, majd kisietett a hátsó ajtón. Emily szorosan megölelte Alice-t.

– Majd mesélj, milyen volt az ebéd – kérte. – És ne feledd, csak semmi BBK.

Alice nevetett. A BBK annyit tett, bánat, bűntudat és kötelesség – ez a hármas gyakran együtt jár a szerettünk halálával. A lányok megegyeztek, hogy nem adják meg magukat egyiknek sem.

– Ebben a néhány hétben mindketten megtettük a kötelességünket – emlékeztette Alice-t a húga. – Anya nagyszerűen értett a bűntudatkeltéshez, úgyhogy én már nem szánok rá több lelkiismeret-furdalást. Talán még egy kis bánatot, legalább a látszat kedvéért.

Alice viszonozta az ölelést. Örült, hogy sem Emily, sem az apjuk nem tesz úgy, mintha Sally szent lett volna: időnként mindhármukat megdöbbentette az asszony önzésének, szívtelenségének mértéke és az a sziklaszilárd meggyőződése, hogy mindig igaza van. Pedig az ember hajlamos szentté avatni elhunyt, közeli rokonát.

– Érezd jól magad a jóképű idegennel – szólt még vissza Emily, miközben kinyitotta a kocsiajtót. – Csak majd mindenről számolj be! Érdekes lesz hallani az anyával kapcsolatos emlékeit. Tudtad, hogy sosem bíztam meg benne teljesen?

– Nem? – lepődött meg Alice.

– Nem. Minden célzatos kérdést kikerült. Sosem mondott semmi konkrétat a születésünk előtti időkről. Nekem azt állította, nem is emlékszik, mikor költözött Totnesba, sem arra, miért csak egyetlen fényképe van az esküvőjükről. A nők többsége imád az esküvőjéről mesélni, akkor is, ha nem úgy sikerült, ahogy szerette volna. Szerintem ők gyorsan letudták az anyakönyvvezetőnél. De ezt vajon miért nem lehetett bevallani?

– Bolhából csinálsz elefántot, Em – nevetett Alice. – Igen, valószínűleg gyors esküvőjük volt, semmi körítés. Lehet, hogy már terhes volt velem, és akkoriban az emberek még furcsán álltak az ilyesmihez. Bár igaz, hogy sosem láttam a házassági anyakönyvi kivonatukat. És te?

Húga a fejét rázta.

– Meg sem lepett, amikor kiderült, hogy anya hazudott a koráról, és a megérzésem azt súgja, még sok mindenre fény derülhet.

– Menj már! – kuncogott a nővére. Jót mulatott azon, hogy édesanyjuk négy évet letagadott a korából. – Amint betöltöm a negyvenet, én is fiatalabbnak fogom hazudni magam. Puszilom a gyerekeket, és üzenem nekik, hogy nemsokára megint jövök.

A kapuból integetett, amíg csak testvére autója látszott, azután megfordult, és alaposan szemügyre vette a tágas, György korabeli házat, amely több mint kétszáz éves volt, és Totnes Bridgetown kerületében állt. Ralph ott született, és a szülei halála után megörökölte. Gyakorlatilag eredeti állapotában maradt meg, eltekintve attól, hogy modernizálták a konyhát, és hozzáépítettek még egy fürdőszobát – azért még mindig szép és sajátos volt. Kislányként szívesen kuporodott az egyik ablak alatti, széles padra, ott olvasott, és figyelte a ház előtt elsétáló embereket. Tudta, hogy az apja sosem költözne idősek otthonába – elszántan ragaszkodott önállóságához, és mélységes gyanakvással tekintett mindenre, ami állítólag az időseket segíti.

Alice visszament a házba, és a teraszajtón át látta, ahogy apja gazol. Már a mozgása elárulta, hogy örül, végre egyedül lehet, nem kiabál neki senki az emeletről, hogy hozzon ezt vagy azt, és senki sem kérdezi, mit csinál. Megviselte, amikor Sally megbetegedett: az asszony rabszolgaként bánt vele. Ralph néha már alig állt a lábán, a felesége mégis felcsattant, ha nem teljesítette elég gyorsan a kéréseit.

Alice kávét főzött, vágott egy szeletet a csokoládétortából, amelyet a szomszéd sütött, és kivitte Ralphnak.

– Indulok, apa. Visszajövök még a kocsiért, de már nem zavarlak. Majd pihenj is, szunyókálj egyet! Holnap felhívlak. – A kerti pad mellett álló asztalra helyezte a kávét és a süteményt, azután az apjához lépett, és átölelte. – Szeretlek, apa – súgta a nyakába. – Vigyázz magadra, pihenj egy kicsit! Hamarosan megint eljövök, ha el tudok szabadulni.

Apja megfogta Alice alkarját.

– Az utóbbi időben eleget tettél értem, még többet is. Megleszek egyedül, kislányom. Nem szeretném, hogy tyúkanyóvá változz.

Alice belenézett meleg, barna szemébe, és elolvadt. Tudta, szerencsés, amiért ilyen jó apja van – sosem hagyta őt cserben, ott volt minden nyílt napon, sportnapon, a színjátszó szakkör minden előadásán, az összes koncerten. Mindig szívesen látta Alice barátait, segített a házi feladatban, nem oktatta ki, amikor elvált, hiába költött rengeteg pénzt az esküvőre. Sőt felutazott Bristolba, amikor a lánya beköltözött az új lakásába, vitte a kempingágyát, és segített berendezkedni, összerakni a szekrényeket. Nem hitt a veszekedésben – mindig is azon a véleményen volt, hogy egy kis beszélgetés mindent megold.

– Akkora esélyem van tyúkanyóvá változni, mint hollywoodi színésznővé – nevetett Alice. – Most már mennem kell. Be akarok nézni egy-két boltba ebéd előtt.

Alice imádta Totnest, de csak ezen a napon ébredt rá, mennyire szereti a város alternatív hangulatát, az ott élő különcöket meg a lenyűgöző üzleteket, amelyekben élénk színű, kézzel készített cipőtől kezdve fura festményeken át hippiruhákig mindent meg lehetett kapni, és amelyek furcsa módon jól megvoltak a régimódi, ezer éve létező boltok mellett. A cliftoni üzletek is furák voltak, de valahogy előkelőbbek. Alice sokkal őszintébb városnak érezte Totnest.

Vásárolt a konyhába egy meggyes pitét és tejsodót ábrázoló, bekeretezett nyomatot és egy érdekes patchwork kabátot – ez utóbbi Cliftonban kétszer annyiba került volna. Azután lesétált a dombról, és a Seven Stars felé vette az irányt.

A sötét bőrű idegen a sarokban ült egy asztalnál. Felállva köszöntötte, és megmondta a nevét: Angus Tweedynek hívták.

– Tegnap elfelejtettem bemutatkozni – szólt, miközben kezet fogtak –, de minden olyan gyorsan történt.

Gint és tonikot kért Alice-nek, azután megrendelték az ebédjüket, Alice ráksalátát, a férfi steaket és májas pitét.

Alice megállapította, hogy Angus finom beszédű, nincs tájszólása, és kifinomult ízlésű: frissen vasalt, rózsaszín-fehér csíkos inget és jól szabott, szürke öltönyt viselt. Fekete cipője drága lehetett, és csillogott.

– Szeretem a kiadós ebédet – mondta a férfi. – Sokkal jobb az emésztésnek, mint este megtömni a gyomrunkat. Az édesanyja nem volt nagyétkű. Sokszor eszembe jutott, talán azért olyan az agya, mint egy pillangó.

– Ezt hogy érti? – sértődött meg Alice.

– Ugyan már! – nevetett a férfi. – Biztosra veszem, hogy a korral sem változott. Egy szempillantás alatt szállt egyik témáról a másikra, egyik elméletről a következőre.

Alice nem szívesen ismerte be, de igaz volt. Hányszor szeretett volna komolyan beszélni az anyjával, de nem sikerült, mert ő témát váltott. Az is igaz, hogy sosem evett valami sokat. Persze hiú volt, és nagyon vigyázott az alakjára.

– Jó, lehet – felelte végül Alice. – Mondja, Angus, mi a foglalkozása? Vagy már nyugdíjas?

– Egy éve mentem nyugdíjba. Faiskolám volt, egzotikus fákkal foglalkoztam, páfrányokkal, olajfákkal és hasonlókkal. De a nehéz fák emelgetése fiatalembernek való, úgyhogy eladtam a cégemet. Azt hittem, hiányozni fognak az olasz és spanyol utak, ugyanis onnan hoztam a növényeimet, és sok barátra tettem szert a munkám kapcsán, de élvezem, hogy nem kell többet aggódnom, és megvan az a szabadságom, hogy azt tehetek, amit csak akarok, amikor csak kedvem szottyan rá. Szeretek horgászni, no meg szívesen és sokat sétálok.

A pincérnő kihozta az ínycsiklandó ételeket.

– Hol él? – kérdezte Alice.

– Walesben, Monmouth közelében.

Alice úgy érezte, eleget kerülgették a forró kását.

– Nos, miért nem tér a tárgyra? Úgy sejtem, mondani akar nekem valamit.

– Így igaz – felelte a férfi komoran. – Csak szerettem volna kicsit több időt szánni az ismerkedésre, mielőtt belevágok.

– Sajnálom, Angus, de időnek épp híján vagyok. Még ma délután vissza kell érnem Bristolba. Úgyhogy vágjunk bele! Mivel nem ismerem magát, kétlem, hogy bármivel is fel tudna zaklatni.

– Szerintem fel tudlak. Tudod, te vagy a lányom.

Alice kezében megállt a pohár, amelyet épp a szájához akart emelni.

– Ez röhejes – jelentette ki élesen néhány pillanatnyi csend után. – Ilyen hülyeséget állítani!

– Bár mondhatnám, hogy csak viccelek – sóhajtott Angus. – De 1980-ban feleségül vettem anyádat, és ekkor te már úton voltál. Emily két évvel később született. Egy évre rá hét év börtönre ítéltek bigámia miatt.

Alice egy-két másodpercig szóhoz sem jutott a döbbenetes hír okozta sokktól. Forgott vele az étterem, előbb fázott, azután melege lett. Kizárt, hogy mindez igaz legyen.

– Úgy vette el anyámat, hogy már nős volt? – kérdezte végül, amikor megállt a helyiség, és azt gyanította, rosszul hallott. – Mondja, hogy ez csak vicc! Bár viccnek is elég ízléstelen lenne.

– Nem vicc, sajnos egyikünknek sem az – hangzott a gyászos felelet. – Ez az igazság a maga valójában. De ha meg akarod nézni az interneten, megtalálod, hogy a per idején két lányom volt, Alice, hároméves és Emily, egyéves, valamint három évvel korábban vettem el Fleur Faradayt, igaz, az igazi neve Janet Masters volt. Ti ketten az én lányaim vagytok.

– Anyánkat sosem hívták Fleurnek – mondta Alice. – Maga valamit összekutyult.

– Tizenhat évesen letette az igazi nevét, a Janet Masterst, és attól fogva Fleur Faradaynek hívta magát. Amikor elvettem, Helen Tweedy lett belőle. Te és Emily is Tweedyk voltatok, természetesen. Amint engem őrizetbe vettek, mielőtt még elítéltek volna, újra nevet változtatott, ekkor lett Sally Symonds. Később, amikor Ralph Kenthez ment feleségül, felvette a Sally Kent nevet. Ralph örökbe fogadott benneteket, így lettetek Kent lányok.

A sokk helyét zavarodottság és düh vette át.

– Maga szemétláda – sziszegte Alice. – Még ha mindez igaz is lenne, milyen ember választja az anyám temetése utáni napot arra, hogy megossza velem? Melyik bolygón él maga? Azt várta, majd a lába elé borulok, és rögtön apucinak szólítom?

Felugrott, kis híján fellökte az asztalt.

– Elmegyek, és eszébe se jusson követni!

– Ülj le – kérte halkan a férfi. – Miért állítanék magamról ilyen szégyenletes dolgot, hogy bigámiáért ültem, ha nem volna igaz?

– Mert egy beteg szemétláda! – csattant fel Alice. Pedig a hallottak, bármilyen különös is, igaznak hangzottak, úgyhogy a széke szélére húzódott, mint aki bármelyik pillanatban készen áll elmenekülni. Úgy érezte, egy falat sem menne le a torkán. – Oké, ennek utána lehet nézni. De minek jött el anya temetésére, minek akart találkozni velünk, ha nem csak bajt akart okozni?

– Bajt okozni? Csak az igazat mondtam. Szerintem Fleur még annak az embernek is hazudott saját magáról, akit ti apátoknak hívtok. Nagy hazugságkirálynő volt. Nagyon hihetően hazudott. De nem azért jöttem, hogy leromboljam azt a képet, ami benned él anyádról. Örülök, hogy talált maga mellé egy jó embert, aki gondotokat viselte Emilyvel. Akkor is úgy érzem, tudnod kell az igazat.

– Miért most áll elő ezzel? – akarta tudni Alice. – Miért nem tíz évvel ezelőtt? Miért nem hallgatott örökre? Azt reméli, elhagyjuk Ralphot, éppen most, a legnagyobb szükségben? Milyen beteg játékot űz maga?

Ezen láthatólag megbántódott, de Alice-t nem érdekelték az érzései.

– Nem játszom én veletek. Úgy hiszem, mindketten jobb emberek lesztek azáltal, ha megtudjátok az igazat rólam és anyátokról. Korábban azért nem kerestelek meg, mert tudtam, anyád azonnal támadásba lendülne, és fájdalmat okozna a férjének meg nektek is. Mindig így szokta, ha sarokba szorították. Beismerem, gyenge és ostoba voltam, amikor elvettem őt, noha már nős voltam.

– Akkor meg mi a fenének csinálta? – vágott a szavába Alice. – Maga nem tűnik ostobának, nyilván tisztában volt vele, hogy lebukhat.

– Ezt a kérdést gyakran felteszem magamnak, de Fleur nagyon erőszakos volt, és a házasság nyújtotta biztonságot akarta, amikor megtudta, hogy terhes veled. Tudta, hogy nős vagyok, nem csaptam be őt. Minden gondja abból eredt, hogy kisgyermekként nem tapasztalta meg a biztonságot.

Mindketten hallgattak. Alice újra kézbe vette a kést és a villát, mert Angus olyan nyugodtan ebédelt, mintha semmi megdöbbentő nem hangzott volna el. Szürreális élmény volt, akár egy álom, amelynek semmi értelme. Alice is hozzálátott a salátájához.

– És az igazi felesége? – kérdezte néhány perc után. – Az ő érzései nem számítottak? Voltak gyerekeik?

– Igen, egy fiunk van. Akkoriban egy porcelánnal és üveggel foglalkozó cég képviselője voltam, és sokat utaztam Walesből Londonba. Ott ismertem meg Fleurt. Nem terveztem, hogy megcsalom a feleségemet, de Fleur flörtölt velem, és egészen megbabonázott.

– Megbabonázta! – Alice dühe lézerként világított, és Angus kénytelen volt elfordítani a tekintetét. – Ilyesmit a sötét középkorban volt szokás mondani! Azt állítja, hogy anyánk varázslattal kötötte magához?

– Pontosan ilyen érzés volt – felelte remegő hangon a férfi. – Évekkel fiatalabb voltam nála, egy vidéki srác, aki tizenhét évesen elvette a gyerekkori szerelmét. Nem voltam tapasztalt ember. Fleur előtt Gwen, a feleségem volt az egyetlen nő, akit valaha is megcsókoltam, hogy ennél intimebb dolgokat ne is említsek. Visszagondolva nem is értem, miért hajtott rám. Sikeres voltam a munkámban, jól kerestem, és jóképűnek szoktak tartani, de azokban a körökben, amelyekben ő mozgott, voltak nálam sokkal gazdagabb, sikeresebb férfiak is. Talán a naivitásom vonzotta. Jólesett látnia, hogy elveszítem miatta a fejemet.

Volt valami különös logika abban, amit mondott. Vagy olyan naiv volt, amilyennek feltüntette magát, vagy okos csaló, de Alice úgy érezte, előbbiről van szó.

– A viszonyt megértem – mondta fagyosan. – Tudom, megesik, hogy valaki a pillanat hevében elveszíti a fejét. A házasságkötés nem fér a fejembe. Szóval akkor két nő között ingázott. Gwen tudott Fleurről?

– Csak akkor tudta meg, amikor vád alá helyeztek – vont vállat tanácstalanul. – Olyan sokat utaztam munkaügyben, hogy teljességgel kivitelezhetőnek tűnt megtartani mindkét nőt. Működött is, legalábbis Emily születéséig. Fleur sosem kérdezett Gwenről, úgy látszott, neki tökéletesen megfelel ez a felállás, az, hogy minden hétvégén hazautazom Walesbe. Gwen élete ugyanolyan maradt, mint Fleur előtt volt. Mindig is szerettem őt, és ez nem változott, sem akkor, sem most. Bizonyára kegyetlen, szívtelen embernek tűnök, de sosem voltam az. Ha valaki kegyetlen volt, akkor az Fleur. Gyorsan összeszedte magát, miután engem lecsuktak. De az is lehet, hogy akkor már ismerte Ralph Kentet.

Alice az anyja iránti lojalitás miatt képtelen volt beismerni, hogy az asszony bizony gonosz tudott lenni. Ha valaki ártott neki, akár egészen kicsit is, úgy vágott vissza, mint egy dühös kobra. Ő és Emily is ismerte anyjuk haragjának teljes erejét. Sally azt szerette, ha engedelmeskednek neki, egyetértenek vele és mellé állnak, akkor is, ha nem volt igaza. Alice egyetemistaként egyszer megkérdezte, egyik barátjánál töltheti-e a karácsonyt. Sally fagyosan bár, de beleegyezett, viszont később azzal büntette a lányát, hogy nem engedte hazautazni a húsvéti szünetre. Nyáron is csak azért mehetett haza, mert Ralph a sarkára állt, de Sally még akkor is alig szólt a lányához.

– Akkor Gwen kiadta az útját?

– Nem. Természetesen rémesen felzaklatta az egész história, és szörnyen kínos volt neki azért is, mert ezzel volt tele minden újság. De régimódi asszony. A templomban fogadalmat tett: jóban-rosszban, ezért kitartott mellettem. Amikor kijöttem a börtönből, azt mondta, borítsunk fátylat a múltra, és azóta is együtt élünk, boldogságban.

– Egy igazi szent lehet – jelentette ki Alice némi szarkazmussal a hangjában. – Maga meg sem érdemli őt.

Rengeteg kérdésre szeretett volna választ kapni, de át kellett gondolnia, miképpen húzhatja ki Angusból a lehető legtöbb információt. Ráadásul vissza kellett mennie Bristolba, és el kellett döntenie, mindebből mennyit oszt meg Emilyvel. Nemrégiben gondok adódtak a házasságában, és ez a történet akár ronthatott volna is a helyzeten.

Csakhogy ennek az egésznek nem csak rá és a testvérére volt hatása – Ralph összeomlana a súly alatt, és ha Emily gyerekei megneszelnek ebből bármit, mit kezdenek vele?

– Úgy érzem, eleget hallottam mára, Angus – szólalt meg végül. – De adja meg az e-mail-címét, és majd írok, ha eljön az ideje.

Feszült csendben fejezték be az ebédet. Alice úgy sejtette, Angus valamiféle érzelemre számított, és feltehetőleg ridegnek tartja, de ő sosem volt oda a nyilvános érzelmi kitörésekért, ráadásul tanácsra volt szüksége, mielőtt újra szóba állt volna ezzel az emberrel.

Feszült volt a búcsúzás is. Alice udvariasan kezet nyújtott, és Angus a szükségesnél sokkal tovább tartotta a kezében a nőét. Azt mondta, a láp közelében foglalt hotelszobát, és szeretne sétálni a környéken, mielőtt visszatér Walesbe. Alice csak ekkor nézte meg alaposan a férfi szemét. Mogyoróbarna volt, szinte ugyanolyan színű, mint az övé és Emilyé, csak a formája más: a testvéreké inkább kerek, míg az övé mélyen ülő, szinte hunyorgó. Előreugró arccsontját is örökölték.

Bármit is gondolt róla mint férfiről – leginkább a „gyenge” szó jutott eszébe –, a tekintete kedvességet sugárzott. Alice azt is megérezte, hogy őszinte, és nem akarja őt becsapni.

Harmadik fejezet

Janet, 1950

– Utállak benneteket – motyogta maga elé Janet, miközben a Dale Street-i ház hátsó kertjében, az árnyékszék mögött rejtőzött. – Bár haltatok volna meg a háborúban!

Tudta, ez utóbbi megjegyzés elég ostoba, tekintve, hogy ő csak ötéves volt, amikor a háború véget ért, és nem is emlékezett rá. Azonban élesen megmaradt benne egy nap emléke – nem sokkal azelőtt történt, hogy William Masters eltávot kapott, és hazatért. Mrs. Lovett, a szomszédasszony egy másik szomszéddal beszélgetett, és Janet meghallotta őket: „Itt elszabadul a pokol, ha William megtudja, hogy Janet egyáltalán létezik. De Freda meg is érdemli, amit kapni fog.” Ezt mondta Mrs. Lovett.

Amikor megkérdezte az anyját, miért szabadul el a pokol, választ nem kapott, viszont a nő addig rázta, amíg be nem vallotta, hol hallotta ezt. Borzalmas volt, ha az anyja megrázta, olyan erősen csinálta, hogy Janet azt hitte, leesik a feje, a ráadás pedig mindig egy akkora pofon volt, hogy beleremegett az agya.

Pár nappal későbbi, első találkozása az apjával nem maradt szép emlék. A nagydarab ember úgy vicsorgott rá, akár egy harapni készülő kutya. A kislányt azonnal kiküldték játszani, és ebből arra következtetett, az a férfi, akire apjaként tekint, a látványát sem bírja. William Masters Janet születésekor, és azóta mindig, egy hajón dolgozott.

A kislány megszokta már, hogy sok felnőtt nem szereti: az anyja, a nagymamája meg az őrült nő, aki mindig üvöltött a gyerekekkel, ha a labdájuk véletlenül eltalálta az ablakát, egytől egyig állandóan mogorvák voltak vele. Mások egyik nap kedvesen viselkedtek, másnap gonoszkodtak. Azt viszont érezte, hogy apuka legszívesebben a házból is kitenné a szűrét, és egy este, amíg a férfi a kocsmában ült, a gyerekért eljött a nagymama. Azt mondta, Janet egy darabig nála marad, csak amíg lenyugszanak a kedélyek.

Az „egy darabig” két évig tartott, és a nagymama halálával ért véget. Janet hallotta, hogy szegény szívrohamot kapott, amíg ő iskolában volt, de senki sem mondta el neki, mit jelent ez. A tanárnő is csak annyit közölt vele, legjobb lesz, ha tüstént hazamegy az anyukájához.

Ekkor már betöltötte a hetedik életévét, és bizonyos dolgokat világosabban látott, mint a háború végén. Azóta megtudta, hogy William Masters nem az igazi apja, és az anyját egyesek „könnyűvérűnek” mondják. Ez azt jelentette, hogy Janet egy másik férfitól volt. Ezért nem szerette őt William Masters. Talán ezért is ittak olyan sokat az anyjával együtt. Nagyon ijesztő kilátás volt, hogy haza kell mennie – tudta, sokkal rosszabb lesz, mint a nagymamánál.

A nagymama háza rendetlen és halszagú volt, mert mindig azt főzött a macskájának. Viszont jól főzött és sütött. Mindig kimosta és kivasalta Janet ruháit, kipucolta a cipőjét, és időnként, ha ivott, gyengéd szeretettel fordult a kislány felé.

A chathami Dale Streeten álló, kétszintes, négyszobás ház nem volt ugyan halszagú, viszont sötét, hideg és rideg igen. A Dale Street összes háza szinte ugyanúgy nézett ki: kétszintes épületek belső lépcsőházzal, de az út túloldalán háromszinteseket is lehetett látni, amelyekhez meredek lépcső vezetett. Egyikhez sem járt előkert, és mert a hosszú, keskeny utcába kevés napfény jutott be, nyomasztó, fenyegető hely benyomását keltette. Ezt az érzést erősítette az a néhány foghíj a házsorban, ahol a háború alatt bomba csapódott be, és most gazzal meg szeméttel volt tele.

Janet gyakran indult felfedezőútra Chatham szélén, ahol szép, új házakat látott. Ezeknek csillogott az ablaka, frissen festették őket, és a kertjükben színes virágok nyíltak. Azt játszotta, egy különösen takaros, zöld tetejű házban lakik, amelynek ólomüveg ablakai voltak, és élénkpiros ajtaja. A kerti ösvény két oldalán egy-egy nyírfa állt. Az egyik alatt két kerti törpe lakott. Janet képzeletbeli barátnőjével, Beckyvel szokott beszélgetni, és amikor a ház kapujához ért, mindig azt mondta: „Most be kell mennem. Anya uzsonnával vár, de megkérdezem, jövő héten eljöhetsz-e hozzánk.”

Forró palacsintát és eperlekvárt képzelt el, egy kétszintes kínálón sorakozó, elegáns süteményeket, amilyeneket a belvárosi cukrászdában árultak. Nem mintha egyszer is járt volna az üzletben, de mindig benézett az ablakán. Azt is szerette elképzelni, hogy anya rózsaszín pulóvert és kardigánt visel, hozzá gyöngysort meg kockás, pliszírozott szoknyát. Finom illatot áraszt, és úgy öleli meg Janetet, mintha a kislány napokig lett volna távol, nem csak néhány órát töltött volna az iskolában.

A valóságban az édesanyja az elmúlt két évben ritkán látogatta meg őt a nagymama házában, pedig csak tíz perc sétára lakott onnan. Sosem ölelte át a kislányát, és cigaretta- meg olajszagot árasztott. Janet gyanította, mostantól lemondhat a frissen mosott és vasalt ruhákról meg a rendszeres étkezésről.

A hazatérésben mégis Ő volt a legrosszabb. Az utóbbi két évben nagyon ritkán látta, de a férfi sosem titkolta iránta táplált érzéseit.

Nyilvánvalóan dühítette, hogy mostantól egy házban kell élniük: az édesanyja azzal fogadta Janetet, hogy menjen fel a raktárszobába, és maradjon is ott.

Percekkel később William Masters már hangosan, dühösen ordibált, és Janet csak úgy reszketett.

– Áruld már el nekem, miért várod el tőlem, hogy eltartsam egy másik férfi gyerekét! Baszd meg, Freda, neked aztán van bőr a képeden! Miért nem szabadultál meg ettől a kis mocsoktól? Tudhattad, nincs a földön olyan férfi, amelyik örül, ha arra kell hazajönnie a háborúból, hogy a felesége a távollétében mással hentergett.

Freda hangosan, mégis mézesmázosan felelt:

– Nem tehettem róla. Magányos voltam, amíg oda voltál, és nagyon féltem, amikor lebombázták a hajógyárat. Ő jó volt hozzám, és tudom, nem kellett volna lefeküdni vele, de nem tudtam uralkodni magamon, és csak egyszer fordult elő.

– Egyszer, kétszer, százszor, mit számít az? Féltél! Mit szóljak én, aki az aknaszedő hajón szolgáltam, és sosem tudhattam, mikor robbanunk fel, vagy talál el minket egy torpedó? Szinte mindig fáztam és csuromvizes voltam, és csak az a gondolat melegített, hogy te itthon vársz majd, ha egyszer véget ér a háború. Miért nem szabadultál meg a vakarcstól?

Janet a homlokát ráncolta. Hogy érti ezt? Meg kellett volna őt ölni kisbaba korában, vagy le kellett volna tenni valaki küszöbére?

– Megtettem volna, de nem találtam senkit, aki vállalta volna. És nekem ne mondd, hogy egy lánnyal sem feküdtél le, amíg oda voltál! Kankót kaptam tőled, amikor megjöttél, el kellett mennem a klinikára.

Mielőtt a kislány eltűnődhetett volna azon, mi lehet a kankó, nagy puffanást és csattanást hallott, és azt gyanította, a férfi úgy megütötte az anyját, hogy a nő feldöntött valamit.

– Ha kankót kaptál, azt valami előkelő pasastól szerezted, de nem tőlem – üvöltötte. Újabb puffanás, a nő sikított, azután újabb puffanások és sikítások, végül csend.

A férfi elment otthonról, és becsapta maga mögött az ajtót. Janet lelopakodott a lépcsőn, és az anyját a konyhában fekve találta.

Fogalma sem volt, mit tegyen. Egy ideig mellette üldögélt, és azon töprengett, vajon ő is meghalt-e, mint a nagymama, azután átment a szomszédba Mrs. Lovettért.

Mrs. Lovett termetes asszony volt, kövérnek éppen nem mondható, inkább csak széles és magas. Öt gyermeke és egy cingár férje volt, aki a kikötőben dolgozott. Az utca minden lakója hozzá szaladt a bajával, legyen szó akár gyerekszülésről, akár arról, hogy megverte őket a férjük. Azt mondták róla, nagy szíve van: a háború alatt sok mindenkit befogadott, akit kibombáztak, Janet legalábbis ezt hallotta róla.

– Nem, nem halt meg, drágám – állapította meg az asszony Freda fölé hajolva. – De ha az a pasas így folytatja, anyád hamarosan viszontlátja az anyját a síron túl. – Nagy nehezen felültette Fredát egy fotelbe, és felitatta a vért az arcáról. – Uzsonnáztál már, Janet? – kérdezte. Amikor meghallotta, hogy nem, Mrs. Lovett átküldte a házába azzal, kérje meg legidősebb lányát, Myrtle-t, hogy merjen neki egy tányér levest, és adjon mellé egy kis kenyeret. – Addig én rendbe hozom anyádat, aztán lefektetem. Gyere vissza, ha ettél, és megágyazok neked.

A leves nagyon finom volt – Janet tudta is, hogy Mrs. Lovett nagyon jól főz. Szeretett volna az asszony házában maradni, mindig a kétéves Susie és a négyéves Alan között aludni. Myrtle, Fern és Rosemary a másik ágyon osztozott. A Dale Street lakói kis házakban éltek.

Amikor hazament, az anyja már az ágyában feküdt, és kicsit jobban festett, igaz, a szeme úgy bedagadt, hogy Mrs. Lovett szerint nem is látott vele.

Janet ágyául a raktárszoba padlójára fektetett matrac szolgált. A takarónak és a huzatnak penészszaga volt, de persze Janet születése óta ismerte ezt a szagot.

– Tudom, nem ilyen fogadtatásra számítottál, drágám – mondta Mrs. Lovett, majd lehajolt, és csókot nyomott az arcára. – De amint anyád kicsit jobban lesz, beszélek vele, hátha van kiút a helyzetéből. El kell hoznod a holmidat a nagyanyád házából. Holnap megkérem Myrtle-t, hogy menjen el veled. De egyelőre maradj csak itt, akkor is, ha apád visszajön, és megint kiabál.

Janetnek nem kellett kétszer mondani. Ha bemászhatott volna a padló alá, megtette volna, csak ne kerüljön a férfi szeme elé. De a gyomra tele volt finom levessel, és szinte azonnal mély álomba merült.

Ahogy teltek az évek, Janet megszokta, hogy a férfi, aki „gazdának” hívatja magát, gyakorta megveri őt. Szerencsére sokszor hetekig hajózott, de amikor hazatért, olyan gyakran támadott neki bottal, hogy a lány szinte megszokta. Freda, ha épp nem ütötte őt, akkor szívtelen megjegyzéseket tett seszínű hajára és kusza fogsorára – sőt mindent elkövetett, hogy a lány szörnyen érezze magát.

Janetet az mentette meg, hogy okos volt, szinte mindig osztályelső a Szent Mihályban. Szorgalmasan tanult, mert tudta, csak így törhet ki abból az életből, amelybe beleszületett.

Éjszakánként ébren feküdt, és azon töprengett, mire van szüksége. Az utóbbi három évben a chathami könyvtár jelentette számára a menedéket, és ha megtehette volna, hogy bemászik egy szekrénybe, és örökre ott marad, egy percig sem habozott volna. Imádta a könyveket, mert lehetőségeket nyitottak meg előtte. Az egyik az volt, hogy színésznő legyen belőle, de elég okos volt hozzá, hogy megértse, nem lehet csak úgy besétálni egy színházba és szerepet kérni, csak mert egyszer ő alakította a főszerepet egy iskolai színdarabban. Először is jól fizető állást kell szereznie, hogy szép ruhákat vehessen, és elköltözhessen hazulról. Ennél is fontosabb, hogy ravasz legyen, így megkaphatja, amit akar, és megállja a helyét a Dale Streetnél jobb társaságban is.

A jobb társaság váratlanul bukkant fel az iskolában Janet tízéves korában.

Belinda Monroe-nak hívták, és az apja a haditengerészetnél szolgált, mint az iskola sok más tanulójáé. Az apák többsége csak matróz vagy tengerész volt a haditengerészetnél vagy a kereskedelmi hajózásban, mint William Masters. Ám Mr. Monroe tiszt volt, és a Szent Mihály Általános Iskola csak átmeneti időszakot jelentett Belinda életében.

Jane megpillantotta Belinda selymes haját, lakkcipőjét, bő ruháját, kézzel kötött kardigánját, és tudta, hogy a lány hasznos lesz számára. A többi gyerek kerülte elegáns kiejtése és szép ruhái miatt, így könnyű volt a bizalmába férkőzni, és hamar barátság szövődött köztük. Janet még csak egy hete ismerte, amikor Belinda meghívta magukhoz uzsonnára.

A Rochester Wayen lakott, egy szép kertes házban, amelynek ablakait zsalu takarta, előkertjében sok fa nőtt, és még annál a házikónál is szebb volt, amelyben Janet játékból lakott. A belsejéről nem is szólva: a bútorfényező levendulaillata terjengett a levegőben, a tükrök csillogtak, a padlót puha szőnyegek borították, és minden falat fehérre festettek.

Még ennél is jobb volt Belinda szobája. Janet úgy érezte magát, mintha egy filmbe csöppent volna. Fehér ágytakaró, faltól falig tartó, rózsaszín szőnyeg, könyvekkel, játékokkal és babákkal teli polcok – Belinda hamar közölte Janettel, ezeket már kinőtte. Az ablak a kertre nézett – tavasz volt, mindenütt nárciszok nyíltak, és virágba borultak a fák.

Mrs. Monroe kissé fintorogva fogadta, amikor a lánya bemutatta neki új barátnőjét, de Janet számított erre, és eltökélte, elbűvöli az előkelő asszonyt, aki fekete-fehér ruhát viselt, és skarlátvörösre festette körmeit.

– Milyen szép az otthonuk! – szólt. – Milyen sok szép fa nő a kertben!

A várt mosoly nem maradt el, és Mrs. Monroe azt felelte, azért vették a házat, mert a férje néhány évig Chathamben állomásozik majd.

– Jó érzés végre letelepedni – mondta. – Jó a saját tárgyainkkal körülvenni magunkat. Belindától hallottam, milyen kedves vagy vele az iskolában. Köszönöm neked.

– A többi lány csak féltékeny rá, mert csinos, és szép ruhákban jár – közölte Janet. – Csak gonoszak.

Janet jutalma buggyantott tojás volt pirítóson tálalva, majd vajas-lekváros kenyér és többféle sütemény. Erőt kellett vennie magán, nehogy felfaljon mindent, és összpontosítania, hogy ő is olyan hölgyhöz illőn egyen, mint kis barátnője.

Uzsonna után társasjátékot vettek elő Belinda szobájában. Janet szeretett volna játszani a babákkal, de mert Belinda már nem használta őket, úgy érezte, meg sem kérheti, hadd nézze meg őket közelebbről.

A szerdai uzsonna rendszeressé vált, és Janet abban a két órában igyekezett a lehető legjobban megfigyelni, hogyan élnek a rendes emberek. A tisztaság fontos volt, ahogyan a terített asztalnál csipegetés is, és senki sem kiabált. Mrs. Monroe könyvmoly volt, és zongorázott is. Belinda is tanulta a hangszert. Janet hallgatta, hogyan beszélnek, és uzsonna mellett megkérdezte Mrs. Monroe-t, volt-e állása, mielőtt a lánya megszületett, és milyen munkát képzel el Belinda számára.

– Titkárnő voltam – mosolygott melegen az asszony. – A férjemet még a háború előtt ismertem meg Dartmouthban, egy bálon, amikor a tengerészeti egyetemre járt. A munkám igen unalmas volt, egymás után gépeltem a leveleket, úgyhogy remélem, Belinda majd egyetemre jár, és valami izgalmasat csinálhat, például tudós, orvos vagy akár állatorvos lesz belőle.

– Te mi szeretnél lenni? – fordult Janethez Belinda.

– Színésznő – ismerte be a kislány. – De fogalmam sincs, hogyan fogjak hozzá.

– Janet a legokosabb az osztályban – mondta anyjának Belinda. – Szerintem az lehet, ami csak akar.

– Hát, balerina és zongorista biztosan nem – mosolygott szélesen Janet.

– Nagyanyám bölcs öregasszony volt – mosolygott Mrs. Monroe. – Azt szokta mondani, bármi lehet az emberből, ha elég elszánt. Én világ életemben csak feleség és anya akartam lenni, de ő mindig azt mondta, hogy ha erre vágyom, ez is ugyanolyan fontos munka, mint a többi.

Belinda körülbelül két hónappal később hagyta ott a Szent Mihályt, mert magániskolába íratták. Mielőtt elment volna, azt mondta Janetnek, magántanárhoz járatják, hogy sikerüljön a gimnáziumi felvételije.

– Anya eltökélte, hogy egyetemre fogok menni. Folyton azt szajkózza, legyek ambiciózus. De engem semmi sem érdekel különösebben.

Nem kérte, hogy tartsák a kapcsolatot, és Janet sem mondott ilyet, mert sejtette, Belinda szülei azon a véleményen lehetnek, ideje, hogy a lányuk vele egy szinten lévő, új barátokat szerezzen.

Elszomorította, hogy elveszítette Belindát és azt az örömet, hogy hetente egyszer elmehet abba a gyönyörű házba. Az anyja sokszor tett gúnyos megjegyzéseket „az előkelő lánnyal” kötött barátságára, úgyhogy Janet egy szóval sem mondta, mennyire hiányzik a barátnője, mert tudta, hogy abból csak vita kerekedne.

Freda Masters jóval többet ivott a kelleténél, amitől hangulatember lett. Amikor a férje Új-Zélandra hajózott, a kislány élete javult valamicskét, de hiába szabadult meg a férfi pofonjaitól és sértéseitől, megkapta azokat az anyjától. Freda magányos volt, a férje nem küldött haza pénzt, noha abban állapodtak meg, és az asszony a két takarítói munkájából szerzett keresetét többnyire italra költötte. A konyhaszekrényben gyakorta csak némi száraz kenyér árválkodott. Ha nem az iskolában ebédelt volna, Janet minden bizonnyal éhen hal.

– Ha nem lennél a nyakamon, elmehetnék utaskísérőnek egy hajóra – kiabált az asszony a lányával egy este. – Láthatnám a világot, ehelyett itt kuksolok egy vacak viskóban, és se pénzem, se tulajdonom.

Janetnek fogalma sem volt, mit csinál egy utaskísérő, hogyan nézhet ki, de azt biztosra vette, hogy nem lehet olyan durva külseje, mint az anyjának.

– Nézz már magadra! – üvöltötte egyszer William Masters, miután a kandalló fölött lógó tükörhöz vonszolta a feleségét. – Valaha megfordultak utánad a férfiak, de most már mindenki elfordul tőled, olyan ronda vagy.

Aznap este Janet megsajnálta Fredát – senki sem érdemli, hogy így bánjanak vele. Azt az estét az anyjával töltötte, letörölte az arcát, és hagyta, hadd sírja ki magát. Másnap azonban Freda éppoly gonosz volt, mint mindig, és Janet megfogadta, soha többé nem lesz hozzá kedves. Mégis igyekezett kiharcolni a szeretetét azzal, hogy takarított, elvitte a mosodába a szennyest, és teát főzött neki.

Amikor a körzetes nővér egy iskolai rutinlátogatás alkalmával észrevette, hogy Janet súlya elmarad az átlagostól, és a kislány alultáplált, jelentette mindezt. Janetnek erről fogalma sem volt. Csak akkor szerzett róla tudomást, amikor egy Miss Cooling nevű nő kopogtatott a házuk ajtaján, és azt mondta, a gyermekjóléti szakszolgálat munkatársa. Ragaszkodott hozzá, hogy beengedjék, és a saját szemével győződjön meg Janet hogyléte felől.

– Mostanában nem eszik, mert elment az iskolából az előkelő barátnője – állította Freda. – Főzök neki, de nem eszi meg. Én már nem vagyok neki elég jó.

Janet hallgatott. Képtelen volt kimondani, hogy az anyja hazudik, és meleg ételt csak akkor lát az iskolai ebéden kívül, ha sült krumplit esznek, vagy Mrs. Lovett megkínálja egy tányér levessel.

– Tényleg hiányzik a barátnőm – ismerte be, mert úgy érezte, ez a mondat sokkal kevésbé veszélyes, mint az előbbi gondolat.

A nő nem egykönnyen hagyta magát meggyőzni. Bepillantott a konyhába, és nyilván észrevette, hogy a kamrában semmiféle élelmiszert nem látni, és szemet szúrt neki a rengeteg alkoholos üveg és az általános rendetlenség. De csak annyit mondott, megkérdezi az iskolai nővértől, mekkora súlyt mért a gyermeknél, és javasolta, Freda igyekezzen gyakrabban főzni tápláló ételeket. Azzal távozott.