Aszlányi Károly

A rejtélyes konflis

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

ELŐSZÓ

E nyáron kezembe kerültek régi iskolai dolgozataim, amelyeket átolvastam, s most közreadok, némi módosításokkal. Meggyőződésem, hogy akkor jobban írtam, mint ma, s ezért lehetőség szerint meghagytam mindent eredeti formájában.

Kedves gimnazista olvasóim, e dolgozatokat lehetőleg ne használják puskának; mert a következményekért nem vállalok felelősséget. S viselt dolgaim e krónikája nem is követendő példa: nem voltam éppen jó gyerek.

De éppen annyival vagyok ma jobb, amennyivel öregebb lettem.

1936. július

Aszlányi Károly

ELSŐ RÉSZ

A REJTÉLYES KONFLIS

ELSŐ DOLGOZAT

MEGÉRKEZÉSEM

Toronyalja, júl. 7.

Ma délután érkeztem meg, hogy itt töltsem a vakációmat, vagyis csak augusztus 10-ikéig maradhatok; mert a IV-gyedik gimn. osztályt szerencsésen elvégeztem; csak algebrából buktam meg s a pótvizsgára kell készülnöm, aug. 10. és 31. között. Egyedül a magyartanárom szeret engemet, Bellyey tanár úr, mert azt mondja, hogy van ész az én fejemben, csak semmi nyoma nem látszik, hogy használnám aztat.

Azért az utolsó órán így szólt mindenkihez: hogy amit, fiaim láttok, tapasztaltok a nyár folyamán, azt írjátok le dolgozat formájában, s azt én jövőre V-ikben nagyon tekintetbe fogom venni az osztályozásnál; hát te, fiam, miről írsz majd nyáron?! – mondta hirtelen, s rám mutatott.

Én ekkor felálltam s mondtam, engem a mérnöki vívmányok érdekelnek, a technikai csodák, úgymint felhőkarcolók, rádió, tahométer és lift. Ámbár a nyarat Toronyalján fogom tölteni a nagybátyámnál, aki polgármester ottan, s a nagynénémnél, aki a felesége és jótékonycélú hölgy és mindig gyűjt valamire; mégis remélem, tanár úr, miszerint a technika Toronyalján is teret hódított már, és eztet fogom én megírni a nyáron.

Nagyon szomorú lett erre a tanár úr és mondta: kíváncsi vagyok én arra, fiam, amiket te összeírsz majd. És én is nagyon kíváncsi vagyok.

Nagybátyámon egyáltalában nem látszik meg, hogy polgármester, éppolyan, mint más férfi, csak fekete ruhát hord mindig és magas gallért; nagynénémnek pedig egy csipke van a nyaka körül: Ők vártak engemet az állomáson, én azonban nem vártam őket, mert máskor a cselédet szokták kiküldeni; ezért már az előző állomáson, Szőllősön leszálltam, mert szeretem a kalandokat. De, mint később megtudtam, én most már rendes diák vagyok, akit vendégszámba kell venni; ezért ők kijöttek az állomásra elém; de én nem jöttem meg a vonattal, mert már előbb leszálltam róla s így ők nagyon meg voltak ijedve.

Azonnal sürgönyöztek Pestre, hogy apámék miért sürgönyöztek, hogy én jövök, mikor nem jöttem?! mire apám visszasürgönyözött, hogy nem értik, mert én elindultam, tehát meg kellett érkeznem; de ők sürgönyöztek, hogy én azonban nem érkeztem meg.

Sajnos ezt nem tudtam megakadályozni, pedig már akkor megérkeztem hozzájuk és ott voltam régen, amikor halálra rémülten hazajöttek. Mondanom sem kell, hogy ijedelmük örömmé változott; ha nem is rögtön.

Mindjárt le kellett feküdnöm, hogy kialudjam az ijedtséget; pedig nem is én voltam megijedve, csak ők. Ezért lefekvés után mindjárt az ablakhoz mentem s kinéztem rajta.

A holdfény kísértetiesen csillogott az ódon kisváros cseréptetőin. Az öregtorony csonkán és ijesztően meredezett, s lent az utcán egy konflis ment végig. Olyan különös látvány volt: egy konflis. Sovány gebe húzta rosszkedvűen; a kocsis dülöngélve ült a bakon. Az üvegfalú lámpákban gyertyacsonk égett; a lámpaüvegen nagy vörös szám látszott: 13.

Ekkor a konflis megkerülte az öregtornyot, s azt hittem, eltűnik a görbe, holdfényes, bujkáló házsorok között. De nem! Visszafordult, s csakhamar ismét eltűnt abban az irányban, amerről jött.

Tudtommal már Toronyalján sincs konflis; de úgy látszik mégis kell lenni egynek. Ez nagyon érdekes; elhatároztam, hogy utánajárok a dolognak.

Reggelire csokoládét és kalácsot kaptam, s utána mindjárt elindultam, hogy alaposan bejárjam a várost. Másodikos koromban jártam itt utoljára; de abból nem emlékszem semmire, mert akkor még nem voltam annyira okos, mint most és nem maradtak bennem a megfigyelések, melyeket eszközöltem.

A főtéren taxik álltak s a főtér második oldalán állt a 13-as konflis, egyedül. A kofák fején párna volt s a párnán vödör; ilyen helyzetben még sietni is tudtak.

A gyönyörű, patinás városháza előtt megálltam. Ez az én nagybátyámnak a rezidenciája. Itten hozza ő a törvényeket és itten retteg tőle mindenki, mert ő a polgármester; csak én nem rettegek tőle, mert én az unokaöccse vagyok.

A Fő utca sarkán piros sátor állt s alatta ült nagynéném, akitől még a polgármester is retteg, mert ő a férje neki. Egy asztalnál ült, amelyen urna volt: „Szegény Gyermekeknek" felírással. Előtte állt egy gyönyörű fiatal hölgy, aki nagyon csinos volt és elég jóképű és egy perselyt tartott jobb kezében, amely frissen volt mosva.

Mindjárt megállítottak és az én kezembe is perselyt nyomtak, miáltal nagyon unatkoztam és vágyakozva néztem a 13-as konflis felé, de hiába.

Remek ebédünk volt aztán; a nagybátyám porcelánjai s nehéz ezüst evőeszközei híresek a városban, eztet még otthon mesélték nekem. De itt minden olyan régimódi, villamos nincsen és jobb is, hogy nincs, mert ha volna, nem férne el egyes utcákban.

Délután lefektettek, de én leszöktem s megint láttam a főtéren a konflist, ugyanott állt, csak a ló nyakán volt most álarc, amilyent a Ku-Klux-Klan visel. De megint nem tudtam odamenni, mert találkoztam két fiúval, akik két év előtt

még sokkal kisebbek voltak, de most már sokkal nagyobbak. Az egyik Pöfe, a másik Csumi; a rendes nevüket nem tudom. Pöfe szeplős, Csuminak a fülei állnak el; ezek az ő ismertető jeleik; az enyém az, hogy ha méregbe jövök, akkor kancsalítanom muszáj; de sose jövök méregbe, mert megígértem édesanyámnak; és ezt az ígéretet nagyon nehéz betartani, de gyakran betartom.

Pöfe és Csumi hívtak egy remek titokzatos dolgot megnézni; tíz fillérért fel lehet menni az öregtoronyba, és ott van egy bagolyfészek és tele van kis bagollyal. De abból nem láttunk semmit, csak egy csomó tüzes szemet, mert nagyon sötét volt és akkor felmentünk a tetejére és ott volt a toronyőr. – Maga nagyon öreg lehet már – mondtam neki –, mert egyetlen foga sincs a szájában, de ő tagadta eztet, mert újra ki fog neki nőni. És volt egy nagy, drága távcsöve, azzal mindenfelé lehetett nézni újabb tíz fillérért. S míg Pöfe nézett, a karfára hajolva, addig Csumi és én fogadtunk, hogy csiklandós-e, avagy nem és én nyertem; csiklandós volt, és ezért leejtette a drága távcsövet a toronyból, amely száz métert zuhant s a kövezeten összetörött. Ekkor lementünk a toronyból és már nagy csődület volt az összetört távcső miatt; az emberek mind morogtak, különösen egy, aki háttal felém, lehajolt és úgy piszkálta a roncsokat. Pöfe és Csumi elszaladtak; én azonban kijelentettem, hogy nagybátyám, a polgármester meg fogja téríteni a kárt; ekkor azonban felegyenesedett az előttem lévő úr és ő volt a nagybátyám, minek következtében nagyon kellemetlenül éreztem magam és hazamentünk.

– Azt hittem, hogy alszol! – mondta nagybátyám szigorúan, mikor hazafelé mentünk a katasztrófa színhelyéről.

– Igen – feleltem –, aludtam, de már felébredtem. Kíváncsi voltam, mennyit virágzott a város a Pista bácsi uralkodása alatt.

Ez nagyon tetszett neki s többet nem szólt a távcsőről. Nagynénémnek, Mariska néninek is elég jó kedve volt, mert sokat gyűjtött a Szegény Gyermekeknek. Ezért vacsora után még kimentem a kertbe s egy padon ülve gondolkodtam, de nem jutott eszembe semmi.

Rekedten, fátyolosan kongó harangszó szállt a légben és nagyon rosszkedvű lettem a félhomályban, amely terjengett. Megettem két nyers paradicsomot, a harmadikat kiköptem, mert egy hernyó mászott rajta. Kár, hogy a tanár úr nem láthatja ezt a kertet, amely igen nagy, tele van konyhanövényekkel és virágokkal és egy mély ciszterna is van benne; rejtélyes és olyan mély, hogy a víz csak mint távoli csillogás látszik benne. Nincs körülkerítve, ezért könnyen beleeshetik az ember, csak hason fekve szabad belenézni; akkor az ember nem esik bele, csak a sapkája. A ruhája is sáros lesz az embernek, de ezt nem vette észre senki, mert egyenesen a szobámba lopóztam.