Dawn Yaneknek – szegény kis Dawn azt mondta,
elolvas egy könyvet és elmondja róla a véleményét,
de végül hét könyv lett belőle. Igazi hős vagy.

Első fejezet

Beatrice Hyde-Clare helyzetének változását bácsikája otthonában egyetlen koholmánynak köszönhette, melyet azért talált ki, hogy egy szépséges ifjú hölgy bizalmába férkőzhessen egy hétvégi összejövetelen a Lake District-i vidéki birtokon. Információt próbált szerezni a kisasszony megpecsételt szerelmi viszonyáról egy alacsonyabb rangú úriemberrel, ezért kitalálta, hogy ő is megpecsételt szerelmi viszonyt ápolt egy alacsonyabb rangú úriemberrel. Ellátta névvel, foglalkozással, rendíthetetlenül rosszalló atyával és még egy sebhellyel is egészen a jobb halántékától a bal orrlyukáig.

Beatrice családja meglepetten tudta meg, hogy a veterán vénlány, mögötte hat sikertelen szezonnal, nem csupán rendelkezik múlttal, de ráadásul szenvedélyessel, ezért tervezni kezdték visszatértét a férjfogó piacra. Elvárásaikat természetesen továbbra is alacsonyan tartották, de ha kevésbé jó minőségű vásárlóra számítanak, akkor ezúttal talán találnak vevőt.

Bea szórakoztatónak találta a viselkedésüket, és nem is bánta volna a jövőjébe fektetett új keletű figyelmüket, ha viharos múltját a múltban hagyhatták volna. Csakhogy nénikéje eltökélte, hogy a jelenük részévé teszi – biztosra is vette, hogy elérheti, hiszen egy egész arcon végighúzódó sebhely figyelemre méltó jellemző.

– Természetesen tisztában vagyok vele, milyen nehézségek merülhetnek fel, ha az ember egy ügyvédbojtárt keres a többtucat között, akik a törvényszéken, a Lincoln’s Innben és a büntetőbíróságon dolgoznak – hagyta meg Vera néni nagykegyesen. – De az említett férfiak közül vajon hányan szereztek sebhelyet az arcukra? – Összevont szemöldökkel fordult unokahúgához, mintha apró betűkkel írt szöveget próbálna elolvasni. – Azt mondtad, hogy a szemén is átível?

Beának el kellett fojtania a sóhaját, mert legalább tucatnyi alkalommal felelt már erre a kérdésre, mióta egy héttel korábban Londonba érkeztek. Ahogy az új szezont várva visszatértek a fővárosba, Mr. Davies után is kutatni kezdtek, amire Bea nem számított, hiszen miért is érdekelné a családját egy hajdani kedvese. Viszont már látta, hogy önhibájából volt képtelen előre látni, mennyire érdeklődnek majd – bár azt is meg kell hagyni, hogy ő soha nem is akarta, hogy halljanak erről a történetről. Csupán Miss Otley számára ötölte ki, aki – mint kiderült – képtelen volt titkot tartani.

– Igen, a jobb halántékától a bal orrlyukáig.

– Tehát sok centiméter hosszú – mondta Vera néni, és úgy nézett körül az asztalnál, mintha megerősítésre várna minden jelenlévőtől, hogy egy arcon az említett két pontot összekötő sebhely valóban a felvetett hosszúsággal rendelkezne.

– Az nem biztos, hogy a sok szót használnám – habozott Bea óvatosan, mert fogalma sem volt róla, hogy pontosan hány centimétert foglal magába az a terület. Amikor Miss Otley-val beszélgetett Lake Districtben, csak úgy kitalálta a külső tulajdonságait, nem vonalzóval méregette őket. – Talán néhány.

Nénikéje egykedvűen fogadta a helyesbítést.

– Rendben. Hány olyan ügyvédbojtár lehet tehát a törvényszéken, a Lincoln’s Innben és a büntetőbíróságon hemzsegők közül, akiknek néhány centiméteres sebhely van az arcukon? Határozottan előfordulhat öt-hat, de azért nem lehet kétszámjegyű.

Bea eltöprengett, hogy vajon nénikéje szerint mivel foglalkozik egy ügyvédbojtár, hogy úgy gondolja, ennyire sokuk arca torzult el ilyen kirívóan.

– De biztosan elég a neve ahhoz, hogy megtaláljuk – mondta Flora, akinek mogyorószínű szeme elkerekedett zavarában.

Gyakorlatias megjegyzésére a hozzá hasonlóan csinos külsejű, kellemesen kócos gesztenyebarna hajú bátyja, Russell bólintott, és rámutatott, hogy a „Theodore Davies” jellegzetes név. Az apjuk biztosan nem csinál valamit jól, ha még mindig nem tudják, hol van.

Bea különösen aggasztó fejleménynek találta unokatestvére egyetértését, mert a húgával általában mindenről szerettek civakodni, attól függetlenül, hogy milyen egyértelműnek tűnnek a tények, és ha még ők is egyetértésre jutottak egy olyan kézenfekvő következtetésben, amellyel kapcsolatban egyikük sem képes belekötni a másikba, akkor nyilvánvalóan mindannyian tisztában vannak az igazsággal.

Bea rettegéstől feszes vállal várta, hogy Horace bácsi kihúzza magát közel száznyolcvan centiméteres magasságában, majd résnyire nyitott szemével kijelentse, hogy Mr. Theodore Davies határozottan megvetemedett unokahúga képzeletének szüleménye.

Tudta, hogy ez gyávaság, mégis lehajtotta a fejét, és a füstölt heringjét bámulta ahelyett, hogy szembe nézzen a bácsikája szemében biztosan csillogó megvetéssel.

Mégsem következett semmiféle leleplezés. Horace bácsi csak bosszúsan felsóhajtott, majd biztosította a fiát, hogy minden tőle telhetőt megtesz, aztán megígérte a családjának, hogy tovább kérdezősködik.

A teljes asztaltársaság, de főleg Vera néni számára elkeserítő napkezdés volt ez, ugyanis a néni meg volt róla győződve, hogy a rejtélyes úriember, akiről nem volt tudomásuk azelőtt, hogy négy hónappal korábban, szeptemberben Lake Districtben jártak, unokahúga boldogságának záloga.

A „boldogság” alatt pedig természetesen azt értette, hogy eljegyzik, férjhez megy, és elhagyja a Hyde-Clare otthont, ahol a lány ötéves kora óta élt, mióta a szülei tragikus hajóbalesetben megfulladtak.

Ugyan nénikéje lelkesedése, hogy hagyja már el őket, nem volt kimondottan hízelgő, Bea nem tudott megsértődni, mert tudta, mennyire bosszantja jelenléte a nénikéjét. Újdonsült feleségként, három hónapnyira saját gyermekáldásától Vera Hyde-Clare, lánykori nevén Harkness, nem számított arra, hogy férje bátyjának gyermekéről is gondoskodnia kell majd, akivel csupán egyszer találkozott, akkor is futólag. Vera nem volt tisztában férje neheztelésének okával, csak annyit tudott, hogy régről ered és mély, ez pedig elég is volt neki, hogy átvegye.

Évekkel korábban, első kedvezőtlenül alakult szezonja után megadta magát Bea elkerülhetetlen, hosszú jelenlétének, mert a lány nem volt elég élénk, érdekes, csinos, vagyonos vagy okos ahhoz, hogy felkeltse akár csak egy udvarló figyelmét.

Ekkor pedig hirtelen, látszólag a semmiből ellentétes narratíva merült fel azután, hogy a másikat már majdnem egy évtizede mondogatta magának. Unokahúga szerelemre lelt! Igen, egy egyszerű ügyvédbojtár mellett találta meg, aki jóval az ő rangjuk alatt áll, és akit soha nem hívnának meg vacsorára, mégis olyan eredmény volt ez, amilyenre senki nem tartotta képesnek. A viszony szörnyen szomorú véget ért Beának, amikor élete szerelme végül mást vett el és Cheapside-ban telepedtek le áldott otthonukban gyermekeikkel.

Vera néni viszont nem hagyta, hogy a történet tragikus vége kedvét szegje, hiszen ha egyszer kialakult a kölcsönös szerelem egy ügyvédbojtárral, akkor kialakulhat megint valaki mással.

Ugyan ő maga nem értette, hogy egy kelendő fiatalember mit találhat csodálatra méltónak az unokahúgában, tudta, hogy a szív útjai gyakran kifürkészhetetlenek. Az, hogy Mr. Davies áldozatul esett Bea korlátolt vonzerejének, vitathatatlanul bizonyította, hogy a szerelem nem észszerű. Biztosra vette, hogy ha megtalálja és tanulmányozhatja az ügyvédbojtárt, akkor kiderítheti, mi tette vonzóvá számára Beát. Ahhoz, hogy unokahúga végleg saját otthonába költözzön, csupán információra volt szüksége arról, hogy milyen férfiak tetszenek neki.

Természetesen ez a terv nevetséges volt, Bea pedig alig hitte el, hogy bácsikája bedőlt neki, unokatestvérei továbbra is támogatták. Akármilyen különös sugallatok irányítják az emberek szívét, határozottan nem lehet őket csupán néhány megfigyelhető tulajdonságra lebontani, hogy aztán hatékonyan lemásolhassuk és létrehozhassuk az eredeti hasonmását. Ha Mr. Theodore Davis valódi hús-vér ember lett volna, nem csupán körmönfont számítás azzal a céllal, hogy Bea elnyerje Miss Otley bizalmát, akkor határozottan lenne benne valami leírhatatlanul egyedi.

Bea jól tudta, hogy feleslegesen próbálná ezeket a magától értetődő tényeket elmagyarázni a nénikéjének, hiszen szívének hiába olyan kíméletlenek az óhajai, nyíltsága roppant fejlett volt az őt felnevelő nőhöz képest.

Őszintén megvallva nem csupán Vera néni Beáról alkotott véleménye változott meg, amikor fény derült titkos kedvesére; unokatestvérei is másképp néztek rá. A húszéves Flora, aki napokra volt csupán második szezonjának kezdetétől, roppant rámenősnek találta unokatestvérét, amiért egy teljesen ismeretlen férfival kezdett szerelmi viszonyt. Neki még olyan úriemberekkel is nehezére esett jelentőségteljes kapcsolatot kezdeni, akikkel egy-két közös ismerőse van, ezért az elképzelés, hogy Bea egy jóképű és érdekfeszítő idegennel kezdeményezett beszélgetést, teljesen összezavarta. Legvadabb képzeletében sem gondolta volna, hogy unokatestvérének van elég bátorsága hozzá. Határozottan soha nem bizonyította a bálteremben, sem a társalgóban.

Russell szintén feltételezte, hogy Bea túl unalmas és szürke ahhoz, hogy valaha olyan viselkedést tanúsítson, amit a beau monde gyalázatosnak titulálna. Az, hogy unokatestvére sikeresen eltitkolt a szülei elől egy teljes udvarlási folyamatot, arra biztatta, hogy eltöprengjen, ő maga miféle titkolt bravúrokat hajthatna végre, és újra meg újra útmutatót kért, hogyan lehet elkerülni szülei figyelmét. Gentleman Jackson szalonjába szigorúan tilos volt tagságot szereznie a huszonkét éves fiúnak, de ha Bea egy teljes viszonyt képes volt eltitkolni, akkor ő is megszervezhet egy-két edzést.

Bea éveken át vágyott rá, hogy bizalmasabb viszonyba kerülhessen unokatestvéreivel, mert lényegében a testvéreinek tekintette őket, de érdeklődésük jellege roppant kényelmetlenül érintette. Idősebb rokonként remélte, hogy útmutatásért és tanácsokért fordulnak majd hozzá, nem azzal kapcsolatos trükkökért, hogyan hazudjon az ember meggyőzően és ússza meg a titkos tetteket.

Látszólag ártalmatlan kis hazugsága, melyet csupán egy őszinte vallomás megszerzésére dolgozott ki, jelentős problémává vált, és Bea nem volt benne biztos, hogyan kezelje. Végre megszerezte a családja tiszteletét, és nem akarta elveszíteni, a körülmények mégis tarthatatlanok voltak. Horace bácsi nem küldözgethetett tovább leveleket egy arcán hétcentis sebhellyel rendelkező férfi után érdeklődve, Bea pedig nem tehetett már úgy, mintha bácsikájának lenne esélye megtalálni. Hazugsága minden nappal egyre nehezebb és nehezebb lett.

Az tette különösen fájdalmassá Bea számára a történteket, hogy a Lake District-i tartózkodásuk alatt valóban tett valamit, amivel kiérdemelte volna a tiszteletüket. Ott Lakeview House-ban, amikor éppen nem gyönyörű ifjú hölgyeknek hazudott, kiderítette a Mr. Otley rejtélyes halála mögött álló igazságot.

Igen, így igaz.

Lord és lady Skeffington elegáns összejövetelének egyik vendégének fejét egy gyertyatartóval verték be, Bea pedig kiderítette a szükséges információt, hogy azonosítsa a gyilkost.

Ő úgy gondolta, ez jelentős eredmény volt.

Ugyan Vera nénit lenyűgözte unokahúga következtetési képessége – és el kell ismerni, roppantmód megkönnyebbült, amiért Bea nem sérült meg az igazság keresése közben –, inkább szörnyülködött agyafúrtsága és merészsége miatt.

Senki nem gondolta volna, hogy a szelíd külsőségek, az engedelmes és családja kívánságait leső nő mélyén egy éles elme rejtőzik, amely képes különféle információmorzsák elrendezésére. Persze egyértelmű jelei voltak, hogy érdekli a világ, hiszen gyakran temetkezett távoli földekről és homályos történelmi személyekről szóló könyvekbe, de az információbevitel nem volt egyenlő a bölcsességkivitellel.

Mikor vált Bea ilyen okossá?

Akárhányszor tette fel ezt a kérdést Vera néni a családjának – férjének, gyermekeinek és még unokahúgának is –, senki nem rendelkezett kielégítő válasszal.

Unokahúgának váratlan intelligenciájával kapcsolatban a legnyugtalanítóbb az volt, hogy milyen szabadelvűen szemléltette. A többi Hyde-Clare az olyan nagybecsű személyek, mint Kesgrave herceg jelenlétében, aki szintén Lake Districtben vendégeskedett, illendő csodálattal hallgatna, Bea viszont nem tette. Ő egyenesen megszólította a férfit, és nyíltan kihívás elé állította, még kötekedő megjegyzésekkel cukkolta is, ami arra utalt, hogy egyenrangú partnerének tartja.

Szemtelensége elviselhetetlen volt, és kétségkívül példa nélküli főméltósága harminckét életéve alatt, Vera néni pedig csak azzal tudta magyarázni unokahúga hirtelen megváltozott viselkedését, hogy látnia kellett Thomas Otley kegyetlenül meggyilkolt holttestét.

Micsoda tapintatlanság volt a fűszerkereskedőtől, hogy kiprovokálta, gyilkosa az elegáns Jakab korabeli udvarház könyvtárában csapja fejbe, ahol bármely alvási nehézségekkel küzdő ifjú hölgy rálelhet mindenfelé vért árasztó, összetört testére!

Ha Beatrice hajlandó lett volna a Wakefieldi lelkészt olvasni, melyet magával vitt az útra, és nem járja a folyosókat éjjel, akkor soha nem kezdett volna nyomozni Mr. Otley halálának ügyében, ahogy nem is osont volna be úriemberek szobájába, hogy a tulajdonaikat vizsgálgassa, továbbá nem provokált volna hercegeket.

Vera néni rettegett attól, hogy unokahúgának új keletű arcátlansága vajon milyen hatással lesz a család sikerére az új szezonban. Igaz, hogy az azóta eltelt négy hónapban a lány szokásos csendes önmaga volt, napjait általános tevékenységeivel töltötte, mint az olvasás a könyvtárban és hosszú séták a vidéken. Bexhill Downs lakossága viszont egyszerű és unalmas volt, roppant kevés lángelme lakta, és határozottan egyetlen herceg sem, így semmi nem provokálhatta egy vénlány új keletű merészségét, hogy kifejezze természetellenes nézeteit.

Viszont Londonba visszatérve nem lesznek híján a lehetőségeknek, és elkerülhetetlennek tűnt, hogy a csitri valami igazán megszégyenítőt tegyen, amivel megnehezíti a férjfogást Flora számára, esetleg rontja Horace jó hírét a klubjában, vagy mindannyiuktól megfosztja a meghívást összejövetelekre.

Kesgrave herceg különösen ingerelte Bea pimaszságát, és ugyan Vera néni először hálás örömmel fogadta a herceg ígéretét, hogy Londonban majd meglátogatja a családot, hiszen egy ilyen nagybecsű látogató hatalmas eredmény lenne a kellemesen szerény Hyde-Clare-éknek, ekkor már remélte, hogy a férfi nem tartja magát az ígéretéhez. Túlságosan veszélyes hatással volt unokahúgára.

Nem csoda, mulatott a gondolaton Bea, hogy nénikéje olyan lelkessé vált, amikor tudomást szerzett Mr. Daviesről és az ő nemes sebhelyéről, hiszen reménysugarat nyújtott, amikor a helyzet lehetetlenül sötétnek tűnt. Ha az unokahúga kedveli a jog komoly embereit, akkor találnak is neki egyet.

A felfedezés fényében Vera néni részben saját hibájának tekintette Bea hajadon státuszát, ugyanis soha nem tette egyértelművé az unokahúga elé állított alacsony elvárásait. Bárcsak eszébe jutott volna elmagyarázni a lánynak, amikor kikerült az iskolapadból, hogy tudják, milyen félénk és visszahúzódó természet, ezért örömmel megfontolnának bármilyen érdeklődőt, nem csupán a megszokott családi háttérrel rendelkezőket!

Hyde-Clare-ék elvárásai hiába voltak sérthetetlenek saját gyermekeik felé, a rájuk bízott, egyszerű arcú árva esetében teljességgel kompromisszumkészek voltak.

Csakhogy Vera néni nem beszélt ilyen nyíltan Beával, és már csak annyit tehetett, hogy bocsánatot kér a mulasztásáért és megígéri, hogy többé nem követi el ezt a hibát. Talál unokahúgának egy egyszerű ügyvédbojtárt, mire a szezon akár csak a feléhez érne.

Talán már a negyedénél is.

Hiába voltak nénikéje szándékai oly abszurdak, Bea együtt érzett vele, ugyanis a viselkedésében beállt változás őt is nyugtalanította. Kiderült, hogy csak azért felelt meg egész életében családja elvárásainak, mert nem tudta, hogy van választási lehetősége. Amikor kislányként nénikéje és bácsikája londoni lakásába érkezett, szomorú és magányos volt, rettegett attól, hogy milyen lesz az új élete, rokonaiban pedig nem lelt sok vigaszra vagy gyengédségre. Néhány rideg ölelés után a komornyikkal hagyták, aki a házvezetőnőre bízta, aki vele volt addig, amíg nem találtak nevelőnőt. Minden pillanatban arra intették, hogy jó és hálás legyen, hogy csendesen, tisztelettudóan és engedelmesen viselkedjen. Azt mondták, ne okozzon problémát, különben falura küldik egy másik családhoz, akik élete végéig mosólányként tartanák.

Beatrice minden szavukat elhitte, és hagyta, hogy a következő húsz évben viselkedésének szinte minden elemét a félelem irányítsa, míg azon nem kapta magát, hogy egy zsúfolt társalgóban készül éppen bejelenteni egy kegyetlen gyilkos nevét.

Ez volt a legkülönösebb dolog, amit egy Hyde-Clare valaha tett, családja mégsem tagadta őt ki.

Természetesen következményekkel jártak azért a tettei, ugyanis az összejövetel óta eltelt hónapokban sorra kellett elszenvednie a véget nem érő kiselőadásokat arról, hogyan viselkedik egy illedelmes ifjú hölgy, többek közt akkor, ha holttestet lát (bocsánatot kér a zavarásért, majd halkan távozik, és keres egy szolgálót, hogy ő gondoskodjon a helyzetről), mintha efféle rendhagyó eseményre gyakran kellene számítani. A fecsegés mindig hosszas, komoly és kimerítő volt, de mivel a lány arra számított, hogy kitagadják a legkisebb ballépésért is, valahogy megnyugtatónak találta nénikéje állhatatos eltökéltségét, hogy rábeszélje az engedelmességre. Valójában meggyőzőbben kifejezte a szeretetét, mint az ölelés, amit Bea Skeffingtonék udvarán kapott tőle, miután kiverekedte magát a düledező viskóból, ahova beszorult.

Bea ekkor fedezte fel, hogy a rokonai éreznek iránta némi szeretetet, és nem tudta, hogy az, hogy kiszabadult a félelem bilincséből, jelentősen megváltoztatja-e majd a viselkedését Londonban. Úgy gondolta, hogy nem, mert hiába az újonnan meglelt biztonságérzete, továbbra is az az előnytelen külsejű senki volt, aki mindig is. Arcvonásai olyan szerények voltak, hogy bácsikája egyszer úgy jellemezte őket, hogy szabadkozó – szabadkozó áll, orr és ajkak, melyeket összeszorított, amikor valami kellemetlenül érintette –, mindig beleolvadt a környezetébe. Barna szemével, vékony szemöldökével és meghatározhatatlan színű, tartás nélküli hajával éppoly jelentéktelen volt a társalgóban, mint a bálteremben, ezen körülmények pedig nyugtalansággal töltötték el nénikéjét, mert ő remélte, hogy már azelőtt más családra bízhatja a lányt, hogy bevezetné saját lányát a társaságba.

A tapasztalat arra utalt, hogy Beatrice Hyde-Clare-t az új szezon éppoly zavart érdektelenséggel fogadja majd, mint a korábbi hat.

Mégsem felejthették el Kesgrave herceggel folytatott beszélgetéseit, hiszen az érem másik oldalát mutatták be: Egy intelligens nőt, aki nem habozik a kihívója szemébe nézni és megkérdőjelezni a döntéseit, továbbá megnyesegetni az önérzetét, amikor lehetősége adódik rá.

Szegény Vera néni!

Az idősebb nő nem tudta, hogyan küzdjön meg a bizonytalansággal, hiszen szerette, ha minden a helyén van, főleg a kellemetlenül elárvult unokahúgok. Bea úgy hitte, ezért nem adta fel egykönnyen a reményét, hogy odabilincselje az első érdekes arcú ügyvédbojtárhoz, akit meglát. Valójában a fiatalember – akinek valójában nem kellett fiatalnak lennie – bármilyen foglalkozást űzhet, ha képes eltartani egy feleséget és egy családot.

Vagy esetleg csak egy feleséget.

Valójában csupán egy házikóra volt szüksége, hogy hazavihesse.

Természetesen egy viskó is megfelelne, ha minden kötél szakad, mert az ember nem kívánhat túl sokat.

Bea nem kételkedett abban, hogy nénikéje örömmel adná egy elszegényedett falusihoz is, ha azzal rokonai megszabadulnának kötelességeiktől.

Nem, nevetett Bea magában, Vera néni és Horace bácsi soha nem tennék mosólánnyá. De örömmel engednék, hogy a férje tegye meg.

Ugyan értette nénikéje aggodalmait a viselkedését illetően, Bea úgy érezte, hogy kissé túlzóak, mert nem vette figyelembe a Lakeview Hall-i körülményeket. Az ember általában nem talál rá vendégtársa meggyilkolt holttestére egy összejövetelen, ahogy azt is ritkán várják el valakitől, hogy tétlenül nézze, hogy egy rendőr a nyilvánvaló erőszakos halált öngyilkosságnak nyilvánítja Kesgrave herceg noszogatására. E két esemény roppant rendkívüli volt, és ha nem néz szemtől szembe Kesgrave-vel Mr. Otley meggyilkolt holtteste felett, Bea kételkedett benne, hogy valaha a férfihoz szólt volna. Ahelyett, hogy nyíltan sértegette, megelégedett volna annyival, hogy képzeletében a vacsora különféle fogásait – halfasírt olívapástétommal, töltött paradicsom, borjúszelet, buggyantott tojás, lazacfilé, lekváros habcsók – hajítja a fennhéjázó herceg fejének.

Bea napi szinten emlékeztette magát erre a tényre, mert egy része alig várta már, hogy újra találkozzon Kesgrave-vel, és újabb területen provokálhassa. Természetesen abszurd várakozás volt, hiszen a társalgó vajmi kevés hasonlóságot mutatott a gyilkosság helyszínéhez. Bea visszatért oda, ahol a legkellemetlenebbül érezte magát, ezért kétségen felül állt, hogy szokásos csendjébe burkolózik majd.

Ahogy Kesgrave sem lehet ugyanolyan. Lakeview Hallban csak Skeffingtonék vendégei voltak jelen, csekély létszámban szálltak meg náluk a Kesgrave herceg általános társaságától jelentősen eltérő emberek. Ha mutatott is érdeklődést Bea felé, az csak azért lehetett, mert közös céljuk volt és kevés egyéb figyelemelterelés. Londonban viszont a Kesgrave-hez hasonló férfiak, akik mind vagyonban, mind rangban, mind külsőségekben élen jártak, nem szenvedtek hiányt sem ajánlatokból, sem szórakozási lehetőségekből. Nénikéjével ellentétben, aki aggódott, hogy a herceg talán tényleg meglátogatja őket, Bea tudta, hogy Kesgrave már el is felejtette az ígéretét, melyet egyébként is csak udvariasságból tett, és kételkedett benne, hogy akár csak a nevére is emlékezne, ha összefutnának a parkban vagy egy összejövetelen.

Ugyan büszke volt rá, hogy milyen gyakorlatias ifjú hölgy, Bea roppant nyugtalanítónak találta ezt a gondolatot, hiába nem volt képes pontosan megfogalmazni az okát. Határozottan úgy gondolta, nem arról van szó, hogy gyengéd érzelmeket táplálna a herceg iránt. Kétségkívül rengeteg olyan tulajdonsága volt, amitől még a leghervatagabb vénlányok szíve is megremegne, de Bea túlságosan józan gondolkodású volt ahhoz, hogy reménytelen szerelembe essen valakivel, aki ilyen elérhetetlen számára. Ha a férfi nem lenne olyan túlzóan tökéletes – például arcának nagyobb részét foglalná el az orra, vagy rangja néhány fokozattal lejjebb esne, a grófig –, akkor talán áldozatul esett volna vonzerejének.

Nem, nagyobb volt a gond, mint egyszerű rajongás egy elérhetetlen lord iránt, hiszen meggyőződése volt, hogy azt a helyzetet higgadtan és elegánsan kezelte volna, mert túl józan volt ahhoz, hogy megengedjen magának bármiféle szerelmi bánatba való süllyedést. Attól tartott, nyugtalansága inkább abban gyökeredzett, hogy vállalkozásuk során váratlan kedvesség és bajtársiasság alakult ki közöttük, amikor csendben ültek a lány szobájában a tűznél és Mr. Otley gyilkosságának gyanúsítottjait taglalták. Azokban a pillanatokban úgy érezte, a herceg annyira ismeri őt, mint még soha senki, ezért elszomorította és felzaklatta, hogy olyan hamar megszűnik ismeretségük.

Beát bosszantotta gondolatainak borús volta, ezért kihúzta magát a széken, és úgy döntött, figyelemelterelésre van szüksége. Csak azért járt a fejében Kesgrave, mert néhány nap múlva tartják a szezon első bálját, Bea szorongása pedig épp olyan ütemben növekedett, mint az izgatottsága.

– Flora lerajzolhatná – mondta a nénikéje, amikor Dawson elkezdte leszedni az üres tányérokat.

Bea unokatestvére abbahagyta a forró csokoládés csésze szájhozemelési procedúráját, és érdeklődően összevont szemöldökkel nézett az édesanyjára.

– Tényleg?

Vera néni hevesen bólogatott.

– Tehetséges művész vagy.

– Köszönöm, anya. Úgy érzem, az elmúlt hónapokban nagyon sokat fejlődtem, és hálás vagyok neked és apának, amiért olyan kitűnő tanárt béreltetek fel.

– Jaj, Flora, elég már! – nézett Russell megvetően a húgára. – Nem kell így hízelegned.

Florát megsértette, hogy bátyja arra célzott, csak próbál a szüleik kegyeibe férkőzni, és erősködött, hogy nem ez a célja.

– Én csak hálámat fejeztem ki, ahogy te tennéd a bokszedzéseidért.

Russell összeszorította telt ajkát, ahogy húga emlékeztette a fájó pontra, hogy szülei nem hajlandóak támogatni ökölvívói ambícióit.

– Én nem járok bokszedzésre.

– Ja, az igaz – vigyorgott Flora.

Russell magában fortyogott.

– Készíthetnél rajzot Mr. Daviesről – mondta Vera néni, szokás szerint figyelmen kívül hagyva gyermekei civódását. – Bea jellemzése alapján.

– Jaj, ne! – szólalt meg Bea, akit annyira megijesztett az elképzelés, hogy hangosan kimondta a gondolatát.

Flora szeme felcsillant a javaslatra.

– Azt megtehetném – mondta, majd unokatestvéréhez fordult és próbálta megnyugtatni. – Tényleg csak annyit kellene tenned, hogy elmondod, mi milyen alakú volt rajta. Például az álla hegyes vagy kerek? Akkor rajzolhatnék valamit, te pedig megmondhatnád, hogy milyen közel járok az eredetihez.

Beatrice elképzelni sem tudott ennél szörnyűbbet.

– Szerintem egyáltalán nem…

– Kiváló felvetés, Vera – mondta Horace bácsi, és az újságja felett a feleségére nézett. – Nem is tudom, miért nem gondoltam rá korábban.

Bea nénikéje a dicsérettől pöffeszkedve unokahúgához fordult.

– Nem kell aggódnod, kedvesem. Biztos vagyok benne, hogy minden hajszálát fel tudod idézni. Nagyon jól értesz a részletekhez – tette hozzá vádló éllel a hangjában.

Vera néni még mindig nem tudott igazán megbocsátani unokahúgának, amiért olyan alaposan kiderítette Mr. Otley halálának pontos részleteit. Ha Bea kicsit kelekótyább lenne, mint egy illedelmes nő, akkor Vera néni még barátságban állhatna régi osztálytársnőivel Mrs. Crawford leányiskolájából, lányuk pedig talán már jegyben járna egy báróval.

Bea azzal, hogy igazságot akart szolgáltatni a fűszerkereskedőnek, roppant kellemetlenséget okozott nénikéjének.

– Reggeli után neki is láthatunk – mondta Flora. – Használjuk az első szalont, ott jobb a fény.

Bea halványan elmosolyodott, ahogy próbálta elképzelni Mr. Theodore Daviest. Csupán egy élénkvörös sebhelyet látott, mely elterült az arcán és félbevágta jobb szemét. Csak ezt tudta elképzelni, mert ez volt az egyetlen tulajdonság, amelyre emlékezett, hogy ráosztotta. Arcát eltorzító sebhelyén túl képzeletének Teddyje csupán homályos jellemzők egyvelege volt: vicces, kedves, intelligens.

Természetesen bármit kitalálhatott róla, hiszen semmihez nem tudják majd hasonlítani a jellemzését. De furcsán ijesztőnek találta, hogy nincs határ. Mi van, ha véletlenül egy szörnyeteget ír le?

Vagy ami még rosszabb, egy ismerősüket?

Ugyan Beát a rajzolási folyamat is roppant nyugtalanná tette, semmiség volt az idegességhez képest, amit a kép felhasználásával kapcsolatban érzett. Vajon Horace bácsi leviszi egy nyomdába, és másolatokat kér róla, hogy kérdezősködő leveleihez mellékelje? Ügyvédi irodákhoz plakátolja ki? Napilapokban jelenteti meg?

Bea érezte, hogy elviselhetetlenül felforrósodik az arca, ahogy eltöprengett a nénikéje által fogalmazott hirdetésen, melyben információt kérne az ügyvédbojtárról. Ha újságban kellene látnia a nevét a kép alatt, mely az ő jellemzése alapján készült, az szörnyen…

Az újság!

Bea kezében megingott a teáscsésze, ahogy rádöbbent, hogy az újság kiutat nyújthat neki az általa akaratlanul létrehozott bajból. Hát persze! Annyi csak a dolga, hogy halálhírt küld be a London Daily Gazette-hez. Horace bácsi minden reggel átnézi az újságot, így biztosan látná és megosztaná feleségével a sajnálatos hírt. Vera néni néhány napig szörnyen csalódott lenne, aztán összeszedné magát, amikor rájönne, hogy nincs mit tenni. Egyszer mindenkiért eljön a halál.

Beát igazán lelkesítette a terve, és vidáman beleegyezett, hogy fél óra múlva találkozik Florával az első szalonban, majd felállt az asztaltól. Alig evett, de túlságosan várta, hogy megírhassa a halálhírt ahhoz, hogy a füstölt hering felett ücsörögjön. A teáscsészéjét viszont újratöltötte és magával vitte a szobájába.

Ugyan nem volt sok tapasztalata a gyászjelentések írásával, tudta, hogy jobb, ha a hír rövid és lényegretörő.

Huszonhetedikén, hétfőn ebben a városban elhunyt Mr. Theodore Davies, Mr. Harold Davies legifjabb gyermeke, szerető férj. Modora finom volt, szeretete heves, figyelmessége határtalan, alázatos keresztényhez méltóan élt és halt meg.

Háromszor olvasta át, hogy biztosan hibátlan legyen, aztán borítékba süllyesztette, hogy elküldje az újságnak. Amint lezárta volna a borítékot, rádöbbent, hogy valamiféle díjat is mellékelnie kell, hiszen az újság nem közli le ingyen a hírt.

Mennyibe kerülhet, hogy lehozzák egy képzeletbeli ügyvédbojtár kitalált halálát?

Elképzelése sem volt róla, és belátta, hogy csak úgy derítheti ki, ha ő maga viszi el a hírt. Ez azt jelentette, hogy egyedül kell London utcáit járnia, amit korábban soha nem tett, ezért egy pillanatra elöntötte a félelem a merész kalandozás lehetséges kimeneteleitől. Úgy érezte, a nagyváros mindig melegen fogadta, de soha nem járt odakint a családja védelme vagy szobalánya társasága nélkül.

A magányos nők, magyarázta neki Vera néni, nem boldogulnak jól.

Ugyan Bea tudta, hogy nénikéje nem a jól átgondolt nézetek kiapadhatatlan forrása, mégis úgy érezte, hogy némi aggodalom azért dukál, még fényes nappal is, és szekrényében a legkevésbé érdekes darabokat kereste. Lehetőségeinek egyhangúsága miatt meglepően nehezére esett meghozni a döntést, aztán némi töprengés után egy szürke sétaruhát választott, melyet öt évvel korábban anyai nagyapjának gyászolásakor hordott. Dísztelen, jellegtelen és gyakorlatias ruhadarab volt, akárcsak ő maga, és egészen biztos volt benne, hogy kevés vagy talán semennyi figyelmet nem von vele magára.

Miután megírta a jelentést és kiválasztotta a ruházatát, nem látta értelmét halogatni az elkerülhetetlent, így visszament a földszintre. Flora a szalonban várt rá, az asztalon már ott pihent a szén és a füzet. Lelkesen nézett fel, amikor unokatestvére belépett, látszólag nagyon élvezte a feladatot – vagy a kihívás miatt, hogy ismeretlen idegen külsejét ábrázolhatja, vagy azért, mert első kézből tudhat meg többet a férfiról. A család csak Miss Otley-tól tudott bármit is róla, mivel Bea nem volt hajlandó egyikükkel sem beszélni az ügyről, még a nénikéjével sem. Azt állította, hogy túlságosan fájdalmas.

– Kezdjük! – kérdezte Flora először Mr. Davies arcformájáról. – Kerek, ovális vagy érdekesebb arcformája volt, például szív alakú?

Bea lehunyta a szemét, egy pillanatig eltöprengett, és úgy döntött, hogy szív alakú, mert az tűnt a legnehezebben lerajzolhatónak.

Flora boldogan bólogatott, aztán továbblépett az ügyvédbojtár orrára.

– Hosszú volt az orrnyerge – mondta Bea az egyik rokonuk mellszobrát vizsgálgatva az ablak mellett álló emelvényen, figyelemfelkeltő sasorrával.

– Jó – bátorította Flora. – És milyen volt az orrnyerge szélessége? Nagyon keskeny? Van bárhol dudor vagy horpadás?

Bea egy pillanatra elgondolkodott, aztán közepesen szélesnek nyilvánította, ami számára értelmetlennek tűnt, de Flora megértően bólogatott.

– És nagyjából a felénél volt egy dudor.

Egy órával később Flora felsóhajtott, és a szenet az asztalra dobta, majd kijelentette, hogy nagyon jól sikerült az első alkalom. Felemelte a vázlatot, melyen egy úriember határozott ajakkal és kedves szemmel nézett Beára, álla hegyes volt, sebhelye pedig szinte tollpihére emlékeztetett. A legkevésbé sem hasonlított a fejében megszületett képre, mégis aggasztóan ismerősnek tűnt.

Flora unokatestvére hallgatását jóváhagyásként értelmezte, és bejelentette, hogy majd másnap finomítják a részleteket.

– Közeledünk. Látom az arckifejezéseden.

Bea nem volt benne biztos, hogy valójában mit árult el az arca, de bólintott, és megköszönte unokatestvérének, hogy elkészíti a rajzot.

– Anyádnak igaza van. Tehetséges művész vagy – vélekedett, nem csupán azért, mert igaz volt, hanem azért is, mert szörnyen érezte magát, amiért Flora idejét vesztegeti. A Mr. Davieshez fűződő viharos szerelmi viszonya volt az első hidegen kiszámított hazugság, amelyet valaha mondott, és annyira kikerült az irányítása alól, hogy nem lepte volna meg, ha maga György király jelenik meg a szalonban és kér róla jellemzést.

Eszébe jutott, hogy hasznos leckét kapott a hazugságok pusztító bizonytalanságáról. Az ember csak azt tudhatja egy hazugságról, hogy hol a kezdőpontja, a végpontjáról soha nem lehet fogalma. Az efféle bizonytalanság nem volt neki való.

Miután Bea megfogadta, hogy soha többé nem hazudik, azonnal meg is szegte, mert szédülést tettetett, és azt mondta, hogy szeretne pihenni egyet, amíg jobban nem lesz.

– Jaj, szegénykém! – szólalt meg Flora együttérző grimasszal. – Biztosan nagyon kimerítő ez neked. Hogy teljesen őszinte legyek, én nem vagyok benne teljesen biztos, hogy anya miért foglalkozik ennyit Mr. Daviesszel. Elmélete, miszerint többet tudhatunk rólad a férfi alapján, akit szerettél, mint abból, hogy húsz éve veled élünk, kissé hibásnak tűnik. Viszont be kell vallanom, egyikünk sem sejtette, hogy hónapok óta titkos szerelmi viszonyt folytattál egy rangon aluli fiatalemberrel, ezért lehetséges, hogy mégis igaza van, hogy egyáltalán nem ismerünk téged.

Ez a megfigyelés egyszerre volt roppant pontos és teljesen téves, Bea pedig képtelen volt eszes választ kiötölni, amitől nem érezte volna magát még nevetségesebbnek. Ahelyett, hogy bármit mondott volna, csak beletörődően bólintott, majd elhagyta a szobát. Amikor visszatért a hálószobájába, azonnal felvette a szürke sétaruhát. Aztán kiválasztott egy hasonlóan visszafogott árnyalatú főkötőt, majd megkötötte a szalagot az álla alatt, és megbizonyosodott arról, hogy szinte minden szögből teljesen elrejti az arcát, kivéve szemből. Ezután azon töprengett, mennyi pénzre lehet szüksége ahhoz, hogy kifizesse a közlekedést és a gyászjelentést. Mivel fogalma sem volt, mennyibe kerülhetnek, kivett négy shillinget, majd becsukta a retiküljét, de aztán azonnal újra kinyitotta, hogy még egy érmét kivegyen belőle.

Óvatosan lépett ki a szobából az üres folyosóra, majd a lépcső felé haladt, és halkan lement. Egy pillanatra megállt, hogy biztosra vehesse, még mindig egyedül van, aztán eltöprengett a sietős léptek és a lassú haladás előnyein. Végül utóbbi mellett döntött, majd hirtelen megfeszült a teste néhány lépésre a bejárati ajtótól, amikor Dawson hirtelen kilépett a társalgóból, mert arra számított, hogy lebuktatja. Az inas viszont csak elsietett mellette, mintha ott sem lenne, aztán eltűnt az étkezőben.

Amikor Bea kiért, újabb bizonytalansághullám árasztotta el, ugyanis annyira lekötötte minden figyelmét a célja, hogy kijusson a házból, hogy nem fontolta meg, mit tesz majd, amikor eléri. Ha közvetlenül a házuk előtt intene le egy kocsit, az ostobaság netovábbja lenne, gondolta, ezért a tér északi részére gyalogolt, a forgalmasabb területre. Ott leintett egy taxit, és a London Daily Gazette irodájához kérte a fuvart. Kora délután révén nagy volt a forgalom, és a Strand felé közeledve még nagyobbnak tűnt, de gond nélkül odaért, és kiszállt a zsúfolt járdára az iroda előtt. A százharminckettes szám alatt egy magas, keskeny és egyszerű téglaépület állt rácsos ablakokkal, és ahogy Bea belépett, megdöbbentette a helyiség átható nyugalma. Az újságírói szakma versenyjellege és az olvasó figyelmét felhívni hivatott túlzó szalagcímek miatt Bea arra számított, hogy lázas környezetben találja magát, ahol a szerkesztők az újságírókkal kiabálnak, ők pedig a szedőkkel, míg ők a nyomdákkal, melyeknek fogaskerekei hangosan zúgnak. Helyette nagyjából tucatnyi szorgalmas férfit talált, akik csendben dolgoztak az asztaluknál az alacsony belmagasságú helyiségben.

Nem szívesen szakított volna meg senkit, ezért egy pillanatig csak feszengve ácsorgott a küszöbön, és csak akkor lépett előre, amikor mögötte nyílt a bejárati ajtó, és egy férfi hangosan bekiabált:

– Reklám!

Hiába zendült hangja végig a halk termen, senki nem nézett fel, csak egy sötét hajú, szemüveges férfi. Biccentett az érkezőnek, aztán intéssel jelezte neki, hogy menjen közelebb.

Bea értékelte a módszer hatékonyságát, ezért azt kiabálta:

– Gyászjelentés!

Meglepetésére elérte a kívánt eredményt, a megfelelő szerkesztő felemelte a karját, még ha nem is a fejét. Bea odament hozzá, aztán megvárta, míg a férfi tudomást vesz róla, amit kinyújtott kézzel tett meg. Bea nem értette azonnal, ezért nekiállt megmagyarázni, hogy szeretne gyászjelentést megjelentetni a másnapi újságban, de elhallgatott, amikor a férfi az ujjait mozgatta. Elővette retiküljéből a jelentést, aztán átnyújtotta neki.

A férfi gyorsan átolvasta, majd megerősítette, hogy holnap lehozzák, aztán odavetett egy összeget.

Bea odaadta neki a shillingeket, majd egy pillanatig várt, hogy biztosra vehesse, nincs tőle szüksége másra, majd megköszönte a segítségét.

Az egész beszélgetés tiszta, gyors és hatékony volt, Bea pedig gratulált magának, amiért olyan gyorsan megoldotta Mr. Theodore Davies és az ő zavaró sebhelyének problémáját, aztán céltudatosan a bejárat felé lépdelt. Csupán néhány lépésre járt – talán három, de valószínűleg inkább kettő –, amikor egy roppant tökéletes frizurájú és nyakkendőjű úriember belépett az irodába, majd szólásra nyitotta a száját, de képtelen volt megszólalni, csak összeesett a lábánál.

Hátából egy kristályokkal díszített, jádenyelű kés állt ki.

Második fejezet

Ugyan Bea általában jószívű, együttérző embernek tartotta magát, amikor lenézett a fekvő úriemberre a Strand 132.-es szám alatt, az első gondolata önmaga volt.

Nem töprengett annak roppant kis valószínűségén, hogy öt hónapon belül újabb megrázó halálesetbe ütközik, sem azon, hogy miért érdemelte azt a sorstól, hogy állandóan friss holttestek kínozzák. Nem, gondolatai rögtön a családjához vándoroltak, továbbá ahhoz, hogy milyen következtetésre jutnak majd, ha megtudják, hogy pontosan aznap tartózkodott a London Daily Gazette irodájában, amikor egykori kedvese halálhírét eljuttatták az újsághoz. Vajon bácsikája összekötné a két különálló információmorzsát és levonná a logikus következtetést?

Igen, ahogy Beatrice ott állt és nézte, ahogy a vér átáztatja a dandy minőségi, bordó kabátját, csak arra tudott gondolni, hogy nénikéje soha nem tudhatja meg, hogy Mr. Davies a képzelet szüleménye csupán.

– Lépjen hátra, kisasszony, lépjen hátra! – szólította meg valaki. A hang rideg, parancsoló és kissé türelmetlen volt, mintha bosszantaná a lány, amiért elállja a kilátást a bűntény felé.

Meglátta, hogy a sötét hajú férfi az, aki az ajtóhoz legközelebb ült. Bea mellett a holttesthez sietett, majd térdre ereszkedett, hogy megvizsgálja az áldozatot, és amikor ujját a nyakára nyomta, megerősítette, amit Bea már korábban is érzett:

– Meghalt! Áldozat az ajtóban – kiabált oda kollégáinak a szerkesztőségben. – Olyan halott, mint Martha nagy-nagynénikém.

Ismét rászólt, hogy lépjen hátra, de Bea túlságosan döbbent volt ahhoz, hogy megmozduljon. Az újságíró megfogta a kést a nyelénél, mely egy jádéból aprólékosan faragott lófej volt, rubinokkal és elegáns gyöngyből készült virágokkal díszítve, majd kirántotta a férfi hátából.

Bea szörnyülködve kapott levegő után.

További férfiak árasztották el a helyszínt, többen, mint amennyiről Bea feltételezte volna, hogy az épületben tartózkodhatnak, és ők is rászóltak, hogy menjen arrébb, finoman el is lökték egyesével, egyre távolabb, míg már csak a halott úriember fejét látta.

A szoba most megtelt a beszélgetés zajával, ahogy az újságírók veszekedni kezdtek, mit tegyenek, kit hívjanak, és mit írjanak a saját küszöbükön bekövetkezett drámai eseményről.

Micsoda szerencse, mondta az egyik férfi.

Valaki odakiabált, hogy fordítsák meg, Bea nem tudta, ki, aztán két újságíró a hátára fordította a halott férfit, hogy megnézhessék az arcát.

Bea kíváncsian lépett közelebb, és az újságírók között odanyomakodott, hogy tisztán lássa az áldozat arcát. Roppant jóképű volt, egyenes orral, gödröcskés állal és formás ajakkal. Sötét haját elegánsan fésülte előre, és művészien úgy állította be, mintha az imént lovagolt volna be a lápvidékről. Makulátlanul szabott ruhája olyan jól illeszkedett, mintha ráöntötték volna, ezzel viszont azt a képet sugallta, hogy egész nap a White’s klub ívelt ablakánál ücsörgött kellemes látványt nyújtva a járókelőknek.