A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Philip Roth: I Married a Communist

Houghton Mifflin Co., Boston, 1998

Fordította Sóvágó Katalin

Copyright © 1998 Philip Roth

All rights reserved

Hungarian translation © 2000, 2017, 2023 Sóvágó Katalin

Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Oláh Gábor

ISBN 978-963-479-995-5

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Szerkesztette Totth Benedek

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

TARTALOM

1

Barátomnak és szerkesztőmnek,

VERONICA GENGNEK

(1941–1997)

Sose hallok olyan gyönyörű nótaszót,

Amilyent sihedernyi koromban.

A szívembe nyilall ez a bús régi dal,

Kicsordulnak a könnyeim nyomban.

Hej, te bunkócska, te drága!

Hej, te eleven fa gircses-görcsös ága,

Te drága…! Segíts most!

„Bunkócska”, orosz népdal

Orosz nyelvű felvétel a Szovjet Néphadsereg Ének- és Zenekarának
1940-es előadásában

1

A gimnáziumban Ira Ringold bátyja, Murray volt az első angoltanárom, ő hozott össze Irával. 1946-ban Murray épphogy leszerelt a katonaságtól, miután 1944 decemberében a 17. ejtőernyős-hadosztállyal harcolt a nyugati arcvonalon az utolsó német offenzíva ellen, 1945 márciusában pedig megcsinálta a Rajnán túlra azt a híres ugrást, amellyel kezdetét vette az európai háború végjátéka. Akkoriban mogorva, nyers, kopasz pasas volt, nem olyan magas, mint Ira, de szálas és kisportolt, aki a szüntelen figyelem állapotában lebegett a fejünk fölött. Modora és fellépése természetes volt, szókincse gazdag és intellektuálisan szinte már félelmetes. Szenvedélye volt a magyarázás, a tisztázás, a megértetés, ennélfogva az égvilágon minden témát, amelyről beszéltünk, elemeire bontott, nem csekélyebb aprólékossággal, mint ahogy a mondatokat elemezte a táblán. Különleges tehetsége volt a tudakozódás dramatizálásához, az elbeszélés átütő varázsával ruházta föl még a szigorúan vett elemzést is, amikor a maga szabatos módján fennhangon boncolta, amit olvastunk és írtunk.

A kemény izmok és a feltűnő okosság mellett Mr. Ringold az ösztönös fesztelenség revelációját is elhozta az osztály tisztelettudásra idomított srácainak, akik még nem értették, hogy a tanárok által előírt magatartási szabályok betartásának semmi köze a szellemi fejlődéshez. Talán még ő sem fogta fel, mekkora jelentősége van annak a nyájas részrehajlásának, amivel hozzávágta a táblai szivacsot ahhoz, akinek a felelete nem ütötte meg a mértéket. Vagy talán felfogta. Talán nagyon is jól tudta Mr. Ringold, hogy a magamfajta fiúknak nemcsak a pontos önkifejezést és a biztosabb szóforgatást kell megtanulniuk, de azt is, miként legyenek izgágák, de nem hülyék, hogy hogyan ne vigyék túlzásba a simulékonyságot vagy a jó magaviseletet, hogy miként kezdjék kiszabadítani a férfias erőket abból az intézményes elvágólagosságból, amely az értelmes kölyköket félemlíti meg a legjobban.

Az ember egyszerre érezhette a szexuális értelemben vett erőt – az ájtatosságtól nem gátolt maszkulin tekintélyt – és a papi értelemben vett elhivatottságot egy olyan gimnáziumi tanárban, mint Murray Ringold, akit nem nyelt el a nagyravágyás alaktalan amerikai ábrándja, aki a tanárnőkkel ellentétben úgyszólván akármi lehetett volna, ehelyett azt választotta életpályának, hogy a miénk lesz. Semmi mást nem akart, csak hogy egész nap fiatalok között lehessen, akiket befolyásolhat, és az jelentette számára a legnagyobb örömöt, ha érzelmi reakciót váltott ki belőlük.

Nem mintha látható nyomot hagyott volna szabadságvágyamon az ő akkori lendületes osztálytermi stílusa; egyetlen kölyök sem gondolkozott így az iskoláról, a tanárokról vagy önmagáról. De valami eljövendő éhségét a társadalmi függetlenségnek csak táplálhatta bennem a példája, amit meg is mondtam neki, amikor 1997 júliusában, 1950-es érettségim óta először összefutottam Murray-vel, aki addigra betöltötte a kilencvenet, de még mindig ugyanaz a tanár volt, aki azt tekintette feladatának, hogy önirónia vagy túlzásba vitt drámázás nélkül, valósághűen megtestesítse diákjainak a „nagy ívben le van tojva” öntörvényű kinyilatkoztatását, arra tanítva őket, hogy a kihágáshoz nem kell Al Caponének lenni, elég gondolkozni. „Az emberi társadalomban – oktatott bennünket Mr. Ringold – a gondolkozás a legnagyobb kihágás. – A kri-ti-kus gon-dol-ko-zás – mondta Mr. Ringold, az öklével verve a szótagokat az asztallapon – a felforgatás netovábbja.” Ezt hallani ilyen korán egy ennyire férfias fickótól, és még részesülni is tőle a szemléltető oktatásban, ez, mondtam Murray-nek, adta felnövekedésemhez, még félig-meddig megértett mivoltában is, a legértékesebb vezérfonalat, amelybe kapaszkodhattam, én, a biztonságban élő, nemes lelkű, vidéki gimnazista, aki értelmes, fontos és szabad akart lenni.

Murray viszont elmesélt mindent, amit gyerekként nem tudtam és nem tudhattam az öccse magánéletéről, a bohózattal teli, súlyos szerencsétlenségről, amelyen Murray időnként még mindig elmerengett, noha Ira már több mint harminc éve meghalt. – Ezer és ezer amerikait nyírtak ki azokban az években a politikai csapások, a történelmi csapások, a meggyőződésük miatt – mondta Murray. – De nem tudok senkiről, aki úgy padlóra került volna, mint Ira. Nem a nagy amerikai csatamezőn, amelyet ő választott volna a pusztuláshoz. Lehet, hogy az összes ideológiával, politikával és történelemmel együtt az igazi katasztrófa lényege a laposság. Nem mondhatod, hogy az élet kihagyna egyetlen alkalmat, amikor közhelyessé tehet. Le a kalappal az élet előtt, ahogy felhasználja a rendelkezésére álló technikákat, ha meg kell fosztani egy embert a fontosságától, és le kell csapolni a büszkeségét.

Amikor kérdeztem, Murray azt is elmesélte, hogy őt miként fosztották meg a fontosságától. A történet vázát ismertem, de a részletekről keveset tudtam, mert azután vonultam be katonának – majd további évekig nem jártam Newarkban –, hogy 1954-ben diplomáztam, és Murray politikai megpróbáltatása csak 1955 májusában kezdődött. Murray történetével indítottunk, és csak mikor estefelé megkérdeztem, nem maradna-e vacsorára, akkor észleltem, hogy – hozzám hasonlóan – megérezte, hogy átléptünk egy bensőségesebb síkra, és nem lenne inkorrekt, ha nyíltan beszélne az öccséről.

Lakóhelyemhez közel, Új-Anglia nyugati részén van egy Athena nevű kis főiskola, amely hetes nyári programokat szervez időseknek, és Murray kilencvenévesen beiratkozott „A millenniumi Shakespeare” hangzatos nevet viselő kurzusra. Ezért futottunk össze a városban azon a vasárnapon, amikor megérkezett – és volt olyan szerencsém, hogy ő felismert, ha már én nem –, és így sikerült együtt töltenünk hat estét. Ezúttal így toppant be a múlt, egy nagyon öreg ember alakjában, aki értett hozzá, hogy egy másodperccel se foglalkozzon a bajaival tovább annál, amit érdemelnek, és aki még most sem volt hajlandó az idejét másra pazarolni, mint komoly kérdésekre. Ez a szinte tapintható konokság adta meg egyéniségének a rideg teljességet, annak ellenére, hogy az idő durván megnyirbálta öreg atlétatestét. Figyeltem Murray-t, ahogy beszél a maga ismerős, nyílt, lelkiismeretes módján, és azt gondoltam: ez az emberi élet. Ez a szívósság.

1955-ben, majdnem négy évvel azután, hogy Irát feketelistára tették a rádióban a kommunistasága miatt, Murray-t kirúgta az oktatásügyi minisztérium, mert nem volt hajlandó együttműködni az Amerika-ellenes Tevékenységet Vizsgáló Bizottsággal, amikor az négynapos meghallgatást tartott Newarkban. Visszavették, de csak hatévi jogi csatározás után, visszahelyezte az állam legfelső bírósága, visszamenőleg megkapta a fizetését, azzal a hat év alatt keresett összeggel csökkentve, amikor porszívóügynökként tartotta el a családját.

– Ha nem tudod, mi mást csinálhatnál – mosolygott Murray –, akkor porszívót árulsz. Házról házra. Kirby porszívót. Kiborítasz egy hamutálat a szőnyegre, azután felporszívózod. Végigporszívózod a házat. Így adod el az árut. Fél New Jersey-t végigporszívóztam a magam idejében. Nézd, Nathan, nekem sok jó emberem volt. A feleségem mellett állandóan költenünk kellett orvosra, és ott volt a gyerekünk, de rendesen kaptam munkát, és egy csomó embernek adtam el porszívót. Doris pedig a gerincferdülése ellenére visszament dolgozni. Visszament a kórházi laborba, vérrel dolgozott. Később már ő vezette a labort. Akkoriban nem választották külön a technikai munkát meg az orvosit, és Doris megcsinált mindent: vette le a vért, kente a tárgylemezekre. Nagyon türelmesen, nagyon alaposan dolgozott a mikroszkóppal. Jól képzett volt. Figyelmes. Pontos. Értelmes. Az volt a szokása, hogy hazaugrott a Beth Israelből, ami ott állt velünk szemben az utca másik oldalán, és laboratóriumi munkaköpenyben főzte meg a vacsorát. Ismeretségi körünkben a miénk volt az egyetlen család, ahol laboratóriumi lombikban tálalták a salátaöntetet. Erlenmeyer-lombikban. Pipettával kavartuk a kávénkat. Az összes üvegholminkat a laborból szereztük. Amikor előre köszöntünk a templom egerének, Doris akkor is kijött a pénzből. Ketten képesek voltunk állni a sarat.

– Azért szálltak rá a tanár úrra, mert Ira bátyja volt? – kérdeztem. – Én mindig így gondoltam.

– Azt nem tudom biztosan. Ira így vélte. Talán azért szálltak rám, mert sohasem viselkedtem úgy, ahogy egy tanárnak viselkednie kell. Talán Ira nélkül is rám szálltak volna. Én eleve lázítóként kezdtem, Nathan. Szenvedélyesen ki akartam harcolni a szakmámnak a méltóságot. Talán ez bőszítette őket a legjobban. El se hinnéd, mennyi megaláztatást kellett elviselnie egy tanárnak, amikor én kezdtem a tanítást. Úgy bántak az emberrel, mint egy gyerekkel. Törvény volt, amit a felettes mondott. Megkérdőjelezhetetlen. Ekkor bejönni, akkor aláírni a jelenléti ívet. Ennyi és ennyi órát tölteni az iskolában. És berendeltek délutánra meg esti munkákra, akkor is, ha ilyesmi nem szerepelt a szerződésben. Mindenféle kicsinyes szurkapiszka. Az ember úgy érezte, csúfot űznek belőle.

Belevetettem magam a szakszervezetbe. Gyorsan haladtam előre: csoportvezetőség, végrehajtó bizottság. Szókimondó voltam, időnként, bevallom, elég nagyszájú. Azt hittem, mindenre tudom a választ. De fontosnak tartottam, hogy a tanárok megkapják a tiszteletet – a tiszteletet, a tisztességes javadalmazást a munkájukért és így tovább. A pedagógusoknak gondjaik voltak a fizetéssel, a munkakörülményekkel, a jutalmazással…

Az iskolák vezető felügyelője nem igazán kedvelt. Nagyon kardoskodtam, hogy ne őt jelöljék a posztra. Másik embert támogattam, aki veszített. Szóval mert nem rejtettem véka alá a szembenállásomat, a csirkefogó utált, mint a bűnt, és ’55-ben lecsapott a bárd: beidéztek a szövetségi székházba, az Amerika-ellenes Tevékenységet Vizsgáló Bizottság ülésére. Tanúskodni. Egy Walter nevű képviselő elnökölt. Jött vele még két bizottsági tag. Végigszimatolták Newarkot, kommunista befolyást keresve mindenben, de főleg az érdekelte őket, amit úgy neveztek, hogy „a párt beszivárgása” a munkába és az oktatásba. Végigsöpörtek ezek a meghallgatások az egész országon. Detroiton, Chicagón. Tudtuk, hogy jönni fog. Elkerülhetetlen volt. Bennünket, tanárokat egy nap alatt intéztek el, az utolsó napon, egy májusi csütörtökön.

Öt percig tanúskodtam. „Van-e jelenleg, volt-e valaha…” Megtagadtam a választ. De miért nem akar, kérdezték ők. Hiszen nincs titkolnivalója. Miért nem beszél őszintén? Mi csak információt akarunk. Azért vagyunk itt. Törvényalkotók vagyunk, nem büntető testület. És így tovább. De ha jól értem az alkotmányt, akkor semmi közük a politikai meggyőződésemhez. Meg is mondtam: „Semmi közük hozzá.”

Ugyanazon a héten előzőleg az Egyesült Villamossági Dolgozóknak mentek neki. Ira régi chicagói szakszervezetének. Hétfő este ezer EV-tag jött át bérelt buszokon New Yorkból, hogy sztrájkőrséget állítsanak a Robert Treat szálloda elé, ahol a bizottság tagjai laktak. A Star-Ledger úgy írta le a sztrájkőrök megjelenését, mint „a kongresszusi vizsgálat iránt ellenséges erők megszállásá”-t. Nem mint törvényes tüntetést, alkotmányos jogot, hanem megszállást, amit Hitler művelt Lengyelországban és Csehszlovákiában. A bizottság egyik képviselője hívta fel rá a sajtó figyelmét – és a szeme se rebbent a megjegyzésében bujkáló Amerika-ellenességtől –, hogy egy csomó tüntető spanyolul énekelt, ami azt bizonyítja, hogy azt se tudják, milyen táblákat visznek, hogy a kommunista párt tudatlan „balekjai” csupán. A képviselő attól kapott vérszemet, hogy a newarki rendőrség „felforgatásellenes osztaga” tartotta kordában a tüntetőket. Miután a New Yorkba visszatérő buszkaraván elhagyta Hudson megyét, valami főrendőr azt mondta, idézem: „Ha tudom, hogy vörösök, mind az ezret bekasztliztatom.” Ez volt a helyi közhangulat, ilyeneket közölt a sajtó, amikor csütörtökön szólítottak, hogy elsőnek válaszoljak a kérdésekre.

Az ötödik perc vége felé az elnök, látva, hogy nem vagyok hajlandó együttműködni, azt mondta, csalódott, amiért egy magamfajta művelt, értelmes ember nem akar hozzájárulni az ország biztonságához azzal, hogy elmondja a bizottságnak, amit az tudni akar. Ezt némán lenyeltem. Akkor tettem az egyetlen ellenséges megjegyzést, mikor az egyik strici azzal fejezte be: „Uram, megkérdőjelezem a lojalitását.” Mire azt feleltem: „Én pedig megkérdőjelezem a magáét.” Ekkor az elnök azt mondta, hogy ha tovább „ócsárolom” a bizottság bármely tagját, akkor kirúgat. „Nem vagyunk kötelesek itt ülni – mondta –, hallgatni a maga meséit, és elviselni az ócsárlásait.” „Én sem vagyok köteles itt ülni – feleltem –, és hallgatni a maguk ócsárlásait, elnök úr.” Idáig fajult a dolog. Az ügyvédem egyfolytában sugdosott a fülembe, hogy állítsam le magam, aztán véget ért a kihallgatás, és elmehettem.

De mikor felálltam, az egyik képviselő utánam szólt, feltételezem, provokációból, hogy aztán megvethessenek: „Miként fogadhatja el az adófizetők pénzét, ha egyszer ördögi kommunista esküje miatt a szovjet vonalat kénytelen tanítani? Az isten szerelmére, miként lehet valaki szabad ember, ha azt tanítja, amit a kommunisták diktálnak? Miért nem lép ki a pártból, miért nem indul el a másik irányba? Könyörgök magának, térjen vissza az amerikai életmódhoz!”

De nem kaptam be a horgot, nem mondtam, hogy amit tanítok, abban kizárólag a nyelvtan és az irodalom diktál, bár végső soron nemigen számított, mit mondok, mit nem: este a Newark News kései kiadásában az én cifferblattom volt a címlapon, és azt írták alá: „A vörös tanú nyakaskodik” meg hogy „»Nem vesszük be a meséjét«, mondja az AETVB a newarki tanárnak”.

Mármost a bizottság egyik tagja Bryden Grant volt, egy képviselő New York államból. Emlékszel Grantékre, Brydenre és Katrinára? Amerikában mindenütt emlékeznek Grantékre. Hát Grantéknek Ringoldék jelentették a Rosenberg házaspárt. Ez a társasági szépfiú, ez a romlott senki majdnem kinyírta a családunkat. És tudod, miért? Mert egy este Grant és a felesége ott voltak egy partin, amelyet Ira és Eve adtak a nyugati Tizenegyedik utcában, és Ira nekiesett Grantnek, úgy, ahogy csak Ira képes. Grant a haverja volt Wernher von Braunnak, vagy Ira így hitte, és rendesen kiosztotta érte. Grant az a fajta rátarti, felsőosztálybeli pasas volt – legalábbis látszólag –, akitől kinyílt a bicska Ira zsebében. A hitves népszerű szerelmes regényeket írt, amelyeket habzsoltak a nők, Grant pedig akkor még a Journal-Americannél volt rovatvezető. Irának Grant testesítette meg az elkényeztetett kiváltságosokat. Nem állhatta. Minden mozdulatától felfordult a gyomra, a politikai nézeteitől pedig iszonyodott.

Szóval volt egy nagy, hangos jelenet, Ira ordított, mindennek elhordta Grantet, és attól fogva élete végéig hangoztatta, hogy Granték azon az estén esküdtek vérbosszút ellenünk. Ira nem szokta megjátszani magát. Ahogy esik, úgy puffan, ami a szívén, az a száján. Te éppen ezt találtad imponálónak benne, de ugyanez taszította az ellenségeit. Grant pedig az ellensége volt. Az egész veszekedés három percig ha tartott, de Ira szerint az a három perc pecsételte meg az ő sorsát és az enyémet. Megalázta Ulysses S. Grant leszármazottját, a Harvard diplomását, William Randolph Hearst alkalmazottját, pláne az 1938-as első számú bestseller, az Abélard és Héloïse, továbbá az 1942-es első számú bestseller, a Galilei szenvedélye szerzőjének férjét – és ezzel nekünk lőttek. Végünk volt: Bryden Grant nyilvános sértegetésével Ira nemcsak a férj makulátlanságát kérdőjelezte meg, de a feleség fáradhatatlan igényét is arra, hogy mindig neki legyen igaza.

Nem vagyok biztos benne, hogy mindenre ez lenne a magyarázat – nem mintha Grant kevésbé könyörtelenül élt volna a hatalommal, mint Nixon többi gengsztere. Mielőtt képviselő lett, a pletykarovatot szerkesztette a Journal-Americannél, heti három alkalommal, a Broadwayről és Hollywoodról, egy rakás Eleanor Rooseveltről szóló mocskolódással kiegészítve. Így kezdődött Grant közszolgálati pályafutása. Ezzel érdemelte ki helyét az Amerika-ellenes Tevékenységet Vizsgáló Bizottságnál. Pletykarovatot vezetett, mikor még nem is volt akkora üzlet, mint manapság. Az aranykorban kezdett a nagy pionírokkal, Cholly Knickerbockerrel, Winchell-lel, Ed Sullivannel, Earl Wilsonnal, Damon Runyonnal, Bob Considine-nal, Hedda Hopperrel. Bryden Grant volt a maffiában a ficsúr, nem az utcai verekedő, nem a rossz arcú, nem a hadaró bennfenteském, aki Sardinál, a Brown Derbyben vagy Stillman tornatermében lófrál, hanem a csürhe kékvérűje, aki a Racquet klubban lebzsel.

A „Grant úgy tudja” című rovattal kezdte, és ha még emlékszel, majdnem Nixon személyzeti főnökeként végezte a Fehér Házban. Grant képviselő kedvence volt Nixonnak. Vizsgálta az Amerika-ellenes tevékenységet, akárcsak Nixon. Jó sok piszkos munkát végzett a képviselőházban az elnöknek. Még emlékszem, amikor ’68-ban az új Nixon-kormány bedobta Grant nevét személyzeti főnöknek. Kár, hogy ejtették. Nixon legrosszabb döntése volt. Ha Nixon úgy tartja politikailag előnyösnek, hogy Haldeman helyett arra a felfújt entellektüel nullára bízza a Watergate-botrány elsimítását, akkor Grant talán rács mögött fejezi be a pályafutását. Bryden Grant börtönben, Mitchell és Ehrlichman cellaszomszédok között. Grant síremléke. De nem így lett.

Hallhatod a fehér házi felvételeken, hogyan zengi Nixon Grant dicséretét. Benne van az átiratokban: „Brydennek helyén a szíve – mondja az elnök Haldemannek. – Azonkívül kemény. Bármit megtesz. De tényleg bármit.” Idézi Haldemannek Grant mottóját a kormány ellenfeleinek kezeléséről: „Tedd tönkre őket a sajtóban!” Azután az elnök – a tökéletes mocsok, a kemény, ékkőszerű lánggal égő gyalázkodás ínyence – csodálattal hozzáteszi: „Brydenben megvan a gyilkos ösztön. Senki sem végez olyan gyönyörű munkát, mint ő.”

Grant képviselő álmában hunyt el, változatlanul nagy megbecsülésnek örvendő, gazdag és hatalmas, idős államférfiként a New York állambeli Staatsburgban, ahol róla nevezték el a gimnáziumi futballpályát.

Meghallgatás közben Bryden Grantet figyeltem, próbáltam bebeszélni magamnak, hogy több mint politikus, aki az országos mániában találja meg az eszközöket a vérbosszúra. Az ember az ész nevében kutat valamilyen magasabb szempont, mélyebb értelem után – még azokban az időkben is igyekeztem ésszel közeledni az esztelenhez, és bonyolultságot kerestem egyszerű dolgokban. Szellemi igényem volt, abszolút fölöslegesen. Azt gondoltam: nem lehet ennyire kicsinyes és sekélyes, amilyennek látszik. Az csak egy tizedrész lehet a dologban. Többnek kell lennie.

De miért? A kicsinyesség és sekélyesség is lehet nagyszabású. Mi lehet rendíthetetlenebb a kicsinyességnél és a sekélyességnél? Akadálya talán a kicsinyesség és a sekélyesség a ravaszságnak és a keménységnek? Aki sekélyes és kicsinyes, az nem lehet fontos ember? Nem kell ahhoz emelkedett életszemlélet, hogy valaki szeresse a hatalmat. Nem kell ahhoz emelkedett életszemlélet, hogy valaki hatalomra emelkedjék. Sőt az emelkedett életszemlélet lehet a legnagyobb akadály, míg az emelkedett életszemlélet hiánya a legprímább előny. Grant képviselő megértéséhez nem kell az előkelő gyermekkor sérelmei után kutakodnunk. Végül is annak a Hamilton Fishnek a mandátumát vette át, aki elsőnek fojtotta volna meg Rooseveltet egy kanál vízben. Hudson menti arisztokrata volt, mint FDR. Fish rögtön FDR után került a Harvardra. Irigyelte, gyűlölte, és mert Fish körzetébe esett a Hyde Park, bekerült FDR képviselőházába. Iszonyúan kardoskodott az elszigetelődés politikája mellett, és buta volt, ahogy a nagykönyvben meg van írva. A harmincas években ő volt az első tudatlan a felső tízezerből, aki elnöknek szegődött a gonosz bizottság elődjénél. Az önelégült, zászlót lobogtató, szűkagyú patrícius csirkefogó prototípusa – ez volt Hamilton Fish. És mikor 1952-ben újraosztották a vén szamár körzetét, Bryden Grant lett az ő édes fia.

A meghallgatás után Grant lejött a pódiumról, ahol a három bizottsági tag ült az ügyvédjükkel, és meg sem állt a székemig. Ő mondta nekem, hogy: „Megkérdőjelezem a lojalitását.” De most kegyesen mosolygott, ahogy csak Bryden Grant tudott, mintha ő találta volna fel a kegyes mosolyt, és a kezét nyújtotta, én pedig, akármennyire undorodtam tőle, megszorítottam. Az elvtelenség keze, én pedig megráztam, észszerűen, udvariasan, ahogy a bokszolók érintik össze a kesztyűjüket a menet előtt, és Lorraine lányom napokig rám sem bírt nézni utána.

Grant azt mondta: „Mr. Ringold, én azért utaztam ide, hogy segítsek tisztára mosni a nevét. Bárcsak hajlandó lett volna együttműködni. Nem könnyíti meg a dolgunkat, még azokét sem, akik rokonszenveznek magával. Szeretném, ha tudná, hogy a menetrend szerint nem nekem kellett Newarkban képviselnem a bizottságot. De tudtam, hogy tanúként fogják meghallgatni, ezért ide kértem magamat, mert nem hiszem, hogy nagy segítség lett volna, ha Donald Jackson barátom és kollégám jön helyettem.”

Jackson foglalta el Nixon helyét a bizottságban. Donald L. Jackson, Kaliforniából. Káprázatos gondolkodó, szerette az olyan megnyilatkozásokat, mint: „Elérkezettnek látom az időt, hogy kiderüljön: valaki vagy amerikai, vagy nem amerikai.” Jackson és Velde vezették az embervadászatot, amikor a protestáns papságból kellett kigyomlálni a kommunista felforgatókat. Ez halaszthatatlan hazafias feladat volt a fickóknak. Miután Nixon távozott a bizottságból, Grantet tekintették az agytrösztnek, aki levonja a mélyenszántó következtetéseket – és amilyen szomorú, valószínűleg így is volt.

Azt mondta: „Úgy gondoltam, én talán nagyobb segítségére lehetek, mint a tiszteletre méltó kaliforniai úriember, és a maga mai produkciója ellenére is ezt gondolom. Szeretném tudomására hozni, hogy ha úgy döntene, miután jól kialudta magát, hogy mégis tisztázni akarja a nevét…”

Akkor robbant ki Lorraine. Volt vagy tizennégy. A hátam mögött ültek Dorisszal, és a meghallgatás alatt Lorraine még az anyjánál is hangosabban morgott. Morgott és mocorgott, alig bírta megtartani tizennégy éves testében az indulatot. „Mi alól tisztázza a nevét? – kérdezte Grant képviselőtől. – Mit tett az én apám?” Grant jóságosan mosolygott rá. Nagyon jóképű volt a dús ezüst hajával, és fitt volt, a legdrágább Tripler’s öltönyöket viselte, a modorában senki mamája nem talált volna kivetnivalót. Kellemes hangja volt, tiszteletteljes, egyszerre szelíd és férfias, és azt mondta Lorraine-nek: „Milyen lojális lány!” De Lorraine nem engedett. És sem Doris, sem én nem próbáltuk leinteni. „Tisztázni a nevét? Neki nem kell tisztáznia a nevét, mert nem piszkos – mondta Grantnek. – Maga piszkolja be a nevét!” „Miss Ringold, maga ezt nem értheti. A maga apjának múltja van” – mondta Grant. „Múltja? – kérdezte Lorraine. Miféle múltja? Mi az ő múltja?” Grant megint mosolygott. „Miss Ringold – mondta –, ön nagyon kedves ifjú hölgy…” „Mi köze ehhez az én kedvességemnek? Mi a múltja az apámnak? Mit csinált? Mit kell tisztáznia? Mondja meg, mit csinált az apám.” „Az apjának kell majd elmondania nekünk, hogy mit csinált.” „Az apám már beszélt – közölte Lorraine –, maguk pedig minden szavát hazugsággá torzítják, hogy rossz színben tűnjön fel. Az ő neve tiszta. Ő nyugodtan alhat ma éjszaka. Azt nem tudom, hogy maga hogy alszik, uram. Az apám szolgálta olyan jól a hazáját, mint bárki. Ő tudja, mi a lojalitás meg a harc, és hogy mi az amerikai. Így bánnak maguk azokkal az emberekkel, akik a hazájukat szolgálták? Ezért harcolt az apám, hogy maguk ideülhessenek, és megpróbálják befeketíteni a nevét? Megpróbálják összesározni? Ez Amerika? Ezt nevezi maga lojalitásnak? Maga mit tett Amerikáért? Pletykarovatot vezetett? Az olyan amerikai? Az apámnak vannak elvei, tisztességes amerikai elvek, maguknak pedig semmi joguk, hogy megpróbálják tönkretenni. Bemegy az iskolába, gyerekeket tanít, olyan keményen dolgozik, ahogy bír. Egymillió ilyen tanár kellene, mint ő. Ez a probléma? Hogy apám túl jó? Azért kell hazudozni róla? Hagyják békén az apámat!”

Amikor Grant továbbra sem akart válaszolni, Lorraine rákiáltott: „Mi van? Annyi mondanivalója volt, amikor odafent ült a dobogón, most meg egyszerre megkukult? Bevarrták a száját…” Ekkor megfogtam a kezét, és azt mondtam: „Most elég.” Erre rám lett dühös. „Nem, nem elég! Nem lesz elég, amíg így bánnak veled, amíg abba nem hagyják ezt! Semmit sem akar mondani, Mr. Grant? Ez Amerika, hogy senki se mond semmit a tizennégy évesek előtt? Csak mert még nem szavazok – ez a probléma? Hát az biztos, hogy sohase fogok magára szavazni vagy az undok barátaira!” Azzal sírva fakadt, Grant pedig azt mondta: „Tudja, hol érhet el”, majd rámosolygott hármunkra, és elutazott Washingtonba.

Így megy ez. Megkúrnak, aztán azt mondják: „Szerencséje, hogy én kúrtam meg, és nem az a tiszteletre méltó kaliforniai úriember.”

Sohasem kerestem meg Grantet. Az én politikai nézeteim szűk körre korlátozódtak, nem fújódtak akkorára, mint Iráéi. Sose érdekelt a világ sorsa úgy, mint őt. Jobban érdekelt szakmai szempontból a közösség sorsa. Nem annyira politikai, mint gazdasági, mondanám, szociológiai aggályaim voltak a newarki pedagógusok munkakörülményeivel és helyzetével kapcsolatban. Másnap Carlin polgármester azt nyilatkozta a sajtónak, hogy az ilyeneknek, mint én, nem lenne szabad tanítaniuk a gyerekeinket, az oktatásügyi minisztérium pedig vizsgálatot rendelt el, amiért tanárhoz nem illő módon viselkedtem. A főfelügyelő ettől érezte magát felhatalmazva, hogy megszabaduljon tőlem. Nem válaszoltam egy felelős kormányügynökség kérdéseire, tehát ipso facto alkalmatlan vagyok. Közöltem az oktatásügyi minisztériummal, miszerint a politikai nézeteim függetlenek attól, hogy angolt tanítok egy newarki iskolában. Csak három indok volt az elbocsátásomra: engedetlenkedés, alkalmatlanság és erkölcsi romlottság. Azzal érveltem, hogy rám egyik sem érvényes. Régi diákjaim jöttek el az iskolaszéki meghallgatásra, tanúsítani, hogy az angol nyelv tiszteletét kivéve semmit, soha, sem iskolában, se másutt nem próbáltam belecsepegtetni senkibe, se a szülőkbe, se a tanulókba, se a kollégáimba. A volt századosom tanúskodott mellettem. Csak emiatt jött fel Fort Braggből. Ez azért hatott.

Én szerettem porszívót árulni. Voltak, akik átmentek a túloldalra, ha megláttak, még olyanok is, akik talán szégyelltek így tenni, de nem akarták, hogy megfertőzzem őket. Nem zavart. Sok támogatóm volt a pedagógus-szakszervezetben és azon kívül. Jöttek a hozzájárulások, Doris keresett, én árultam a porszívókat. Találkoztam mindenféle foglalkozású emberrel, és megismertem a valódi világot az iskolán túl. Tudod, én szakember voltam, iskolai tanár, könyveket olvastam, Shakespeare-t tanítottam, rávettelek benneteket a mondatelemzésre, a verstanulásra, az irodalom élvezetére, és azt gondoltam, hogy másmilyen életet nem is érdemes élni. De aztán elmentem porszívót árulni, rengeteg csodálatra méltó embert ismertem meg, és máig hálás vagyok érte. Azt hiszem, jobbnak láttam tőle az életet.

– És ha a bíróság nem helyezi vissza? Akkor is jobbnak látná?

– Ha veszítek? Tisztességesen meg tudtam volna élni. Úgy gondolom, ép bőrrel átvészeltem volna. Talán marad bennem sajnálkozás. De nem hinném, hogy a kedélyemet kikezdte volna. Egy nyitott társadalomban, bármennyire is eldurvul a helyzet, mindig van kiút. Hogy az ember elveszíti az állását, és az újságok leárulózzák, ez persze nagyon kellemetlen. De nem ebből áll az élet. Ez nem diktatúra. Nem vetettek börtönbe, nem kínoztak meg. A gyerekemtől nem tagadtak meg semmit. A kenyérkeresetemet elvették, egyesek nem álltak szóba velem, de mások csodáltak. A feleségem csodált. A lányom csodált. Sok régi diákom csodált. Őszintén megmondták. És volt lehetőségem a törvényes küzdelemre. Adhattam interjúkat, gyűjthettem pénzt, fogadhattam ügyvédet, indíthattam pert. Amit meg is tettem. Persze lehet az ember olyan nyomorult és depressziós, hogy maga okoz magának szívrohamot. De lehet más megoldásokat találni, amit meg is tettem.

Ha a szakszervezet vall kudarcot, az már elkeserített volna. De ez nem történt meg. Harcoltunk, és idővel győztünk. Elértük, hogy egyenlő legyen a férfiak és a nők fizetése. Egyenlővé tettük az elemi iskolai és gimnáziumi tanárok fizetését. Kivívtuk, hogy minden tanítás utáni tevékenység, egy, önkéntes legyen, kettő, fizetett. Pereskedtünk, hogy hosszabb legyen a betegszabadság. Pereskedtünk, hogy mindenkinek legyen öt szabadnapja, amellyel tetszése szerint rendelkezik. Elértük, hogy az előléptetés ne protekcionista alapon menjen, hanem vizsgához kössék, ami azt jelentette, hogy az összes kisebbség rendes esélyt kapott. Hívtuk a feketéket a szakszervezetbe, és ahogy nőtt a számuk, úgy léptek tovább vezető beosztásokba. De ez évekkel ezelőtt volt. A mostani szakszervezet nagy csalódás. Csak arra jó, hogy a pénzt harácsolja. Fizess, és kész. Utolsó gondjuk a gyerekek oktatása. Nagy csalódás.

– Mennyire volt borzasztó az a hat év? – kérdeztem. – Mit vett ki a tanár úrból?

– Nem gondolom, hogy bármit kivett volna. Egyáltalán nem gondolom. Persze istentelenül sok álmatlan éjszakám volt. Sokszor nagyon nehezen tudtam elaludni. Az ember mindenfélére gondol: hogy hogyan csinálja ezt, mit tegyen aztán, kinek telefonáljon és így tovább. Folyton átismételtem, ami történt, és lepörgettem, mi fog történni. De aztán eljön a reggel, az ember felkel, és teszi, amit tennie kell.

– Ira hogyan fogadta, ami magával történt?

– Ó, nagyon lesújtotta. Azt is megkockáztatnám, hogy tönkretette, ha már nem lett volna tönkretéve. Én egész idő alatt bíztam benne, hogy győzni fogok, és ezt meg is mondtam Irának. Nem volt törvényes indokuk, hogy kirúgjanak. Ira folyton azt hajtogatta: „Magadat csapod be. Nincs nekik szükségük törvényes indokra.” Túl sok pasast ismert, akit kirúgtak, passz. Győztem, de Ira továbbra is felelősnek érezte magát azért, amin keresztül kellett mennem. Élete végéig hurcolta a terhét. Miattad is, ugye tudod? Azért, ami veled történt.

– Velem? – kérdeztem. – Velem semmi se történt. Gyerek voltam.

– Ó, pedig történt valami.

Persze nem kellene meglepődni, mikor az ember rájön, hogy a múltjában van egy esemény, valami fontos, amiről nem tudott – a múltunk eleve olyasvalami, amiről nagyon keveset tudunk.

– Ha még emlékszel – mondta Murray –, amikor végeztél a főiskolán, nem kaptad meg a Fulbright-ösztöndíjat. Az öcsém miatt.

1953–54-ben, utolsó chicagói évemben megpályáztam a Fulbrightot, hogy Oxfordban végezhessek posztgraduális irodalmi tanulmányokat, de elutasítottak. Majdnem évfolyamelső voltam, lelkesen ajánlottak, és most, hogy visszaemlékszem – valószínűleg első alkalommal azóta, hogy történt –, nemcsak az elutasítás háborított fel, de az is, hogy a Fulbrighttal egy olyan évfolyamtársam tanulhatott Angliában irodalmat, aki jóval utánam következett a rangsorban.

– Ez igaz, Murray? Én azt gondoltam, hogy csak szemétség volt, igazságtalanság. A sors álnoksága. Nem tudtam, mit gondoljak. Kiraboltak, azt gondoltam. Aztán bevonultam. Honnan tudja, hogy így volt?

– Az ügynök mondta Irának. Az FBI-os. Évekig rá volt állítva Irára. Időnként meglátogatta. Be-benézett hozzá, hátha ki tud szedni belőle neveket. Mondogatta neki, hogy ezzel tisztázhatná magát. Téged Ira unokaöccse helyett intéztek el.

– Az unokaöccse? Miféle unokaöccse?

– Ne tőlem kérdezd. Az FBI nem mindig tájékozódott pontosan. Talán nem is akartak mindig pontosan tájékozódni. A pasas azt mondta Irának: „Emlékszik az unokaöccsére, aki megpályázta a Fulbrightot? A chicagói srácra? Azért nem kapta meg, mert maga kommunista.”

– Gondolja, hogy így volt?

– Semmi kétség.

Miközben hallgattam Murray-t, és néztem azt a tűbe fűzhető embert, akivé lett, úgy tekintve erre a fizikumra, mintha ebben testesülne meg állhatatossága, mintha ez lenne az eredménye az élethossziglani közönynek minden iránt, ami nem a legszigorúbb értelemben vett szabadság… azt gondoltam, hogy Murray csak a lényeget látja, az ő jelleme nem esetleges, akárhová cseppenjen, még a porszívó-ügynökösködésben is meg tudja találni a méltóságát… azt gondoltam, hogy Murray (akit nem szerettem vagy nem kellett szeretnem; vele csak szerződéses viszonyban voltam, tanár-diák) Irának (akit szerettem) a szellemibb, józanabb, tárgyilagosabb változata: Ira egy praktikus, tiszta, jól körülhatárolt társadalmi céllal, Ira a heroikusan eltúlzott törekvések nélkül, a szenvedélyes, túlfűtött kötődései nélkül, Ira, akit nem tett zavarossá az ösztön és az egész világgal szemben érzett harag – még őriztem magamban a képet Murray csupasz felsőtestéről, amely (még negyvenkét éves korában is) áldott volt az ifjúság és erő minden jegyével. A képemen az a Murray Ringold szerepelt, akit egy keddi késő délutánon láttam 1948 őszén, ahogy az ablakon kihajolva leszereli a szúnyoghálót az emeleti lakásban, ahol a feleségével és a lányával lakik a Lehigh sugárúton.

Leszerelni a szúnyoghálót, felszerelni a szúnyoghálót, havat lapátolni, jeget sózni, járdát seperni, sövényt nyírni, kocsit mosni, avart gereblyézni, elégetni, októbertől márciusig naponta kétszer lemenni a pincébe, ellenőrizni a lakást melegen tartó kazánt – megpiszkálni a tüzet, összekotorni a parazsat, kiszedni a hamut, vödörben felcipelni a lépcsőn, ki a szemétre: a lakónak, a bérlőnek ugyancsak épkézlábnak kellett lennie, hogy eleget tehessen a háztartás fárasztó robotjának munkaidő előtt és után, mint ahogy a feleségeknek is épkézlábnak kellett lenniük, hogy a padlóba gyökerezve kihajoljanak a lakás hátsó ablakán, akármilyen is az idő, és árbócon dolgozó tengerészek módjára teregessék a mosott ruhát a szárítókötélre, egyenként odacsíptessék őket, amíg a kötél meg nem telik, amíg ott nem csattog az ipari Newark levegőjében a víztől súlyos mosás, majd mikor megszáradt és lehetett vasalni, ismét bevonják, darabonként leszedjék, összehajtogatva elhelyezzék a vasalókosárban és a konyhába vigyék. Ahhoz, hogy egy család működjön, elsősorban pénzt kellett keresni, ételt kellett készíteni és rendet kellett tartani, de ott voltak ezek a nehéz, esetlen tengerészmunkák is, a mászás, az emelés, a hurcolás, a vonszolás, a betekerés, a legöngyölítés, az összes dolog, ami elkattogott mellettem, miközben biciklin megtettem a két mérföldet a házunktól a könyvtárig: tik, tak, tik, a szomszédság mindennapjainak metronómja, a régi amerikai városi lét lánca.

Mr. Ringold Lehigh sugárúti házával szemben állt a Beth Israel Kórház, ahol Mrs. Ringold dolgozott laborasszisztensként a lányuk születése előtt, és a sarkon túl volt az Osborne Terrace fiókkönyvtár, ahová elkerékpároztam a heti utánpótlásért. A kórház, a könyvtár, a tanárom által képviselt iskola; gyakorlatilag egyetlen háztömbben jelen volt a környék megnyugtató intézményes hálója. Igen, a mindennapok még teljes gőzzel működtek 1948-ban, amikor azon a délutánon megláttam Mr. Ringoldot, ahogy a párkányon kihajolva szereli le a szúnyoghálót az első ablakról.

Amikor befékeztem, lefelé jövet a meredek Lehigh sugárúton, láttam, hogy átfűz egy kötelet a szúnyogháló sarkába ütött kampón, majd „Küldöm!” kiáltással leengedi a másfél emeletes épület homlokzata mentén a kertbe egy embernek, aki a kötelet kioldva nekitámasztotta a szúnyoghálót a téglás tornác előtti kupacnak. Elámultam azon, ahogy Mr. Ringold végrehajtotta ezt az egyszerre atletikus és gyakorlatias feladatot. Hogy ilyen elegánsan csinálja, ahhoz nagyon erősnek kellett lennie.

A házhoz érve láttam, hogy a kertben álló ember egy szemüveges óriás. Ira volt. Az öcs, aki egyszer ellátogatott az iskolánkba, a „díszterembe”, Abe Lincolnt játszani. Jelmezben jött ki a színpadra, megállt egy szál magában, előadta Lincoln gettysburgi beszédét, aztán a második beiktatási beszédet, és azzal fejezte be, amiről Mr. Ringold, a szónok bátyja később azt mondta, hogy a legnemesebb és legszebb mondat, amelyet amerikai elnök és amerikai író valaha írt (hosszú, csühögő mondatszerelvény, a végén egy sor súlyos fékezőkocsival, amelyet egy teljes órán át kellett sematikusan ábrázolnunk, elemeznünk és boncolnunk): „Rosszat senkinek nem akarva, mindenki iránt irgalommal, erősen bízva az igazságban, amelyet Isten meglátnunk adott, iparkodjunk elvégezni a munkánkat, bekötözni a nemzet sebeit, gondot viselni arra, aki megharcolta a harcot, gyámolítani özvegyét és árváját, megcselekedni mindazt, amivel megteremthetjük az igazságos, tartós békét, egymással és minden nemzetekkel.” A program hátralevő részében Abraham Lincoln letette kürtőkalapját, és a rabszolgaságpárti Stephen A. Douglas szenátorral vitatkozott (a legutálatosabb négerfalóval, akit egy csoport diák – mi, a Kortárs Klub névre hallgató, önképző vitakör tagjai, hangosan pfujoltunk), akinek szerepét Murray Ringold, Iron Rinn iskolalátogatásának szervezője alakította.

Már attól is épp eléggé zavarba jöttem, hogy Mr. Ringoldot ing és nyakkendő – sőt trikó – nélkül látom a nyilvánosság előtt, hát még attól, hogy Iron Rinn annyi ruhát viselt, mint egy ökölvívó. Sort, tornacipő, ennyi, épp csak hogy nem volt pucér: ő, aki nemcsak a legnagyobb ember volt, akinek valaha a közelébe kerültem, de a leghíresebb is. Iron Rinnt hallhattuk minden csütörtök este a rádióban A szabadok és a bátrakban – amely hetenként népszerűsítette az amerikai történelem lelkesítő mozzanatait – olyan emberek szerepében, mint Nathan Hale és Orville Wright, Vad Bill Hickok és Jack London. Igaziból Eve Frame volt a felesége, az Amerikai rádiószínház heti „komoly” drámáinak dívája. Anyám mindent tudott Iron Rinnről és Eve Frame-ről a képes újságokból, amelyeket a szépségszalonban olvasott. Soha nem vásárolt volna ilyen újságot – nem volt jó véleménnyel róluk, egyetértésben apámmal, aki példásnak óhajtotta látni a családját –, de azért elolvasta őket a hajszárító búra alatt, azonkívül hozzájutott az összes divatlaphoz, amikor szombat délutánonként elment segíteni a barátnőjéhez, Mrs. Svirskyhez, akinek a férjével együtt ruhaüzlete volt a Bergen utcában, Mrs. Unterberg kalapszalonja mellett, ahol anya ugyancsak kisegített egyik-másik szombaton a húsvét előtti csúcsforgalomban.

Egy este, miután meghallgattuk az Amerikai rádiószínházat, ami szokásunk volt, mióta az eszemet tudom, anyám elmesélte Eve Frame és Iron Rinn esküvőjét, meg hogy ki mindenki híres ember volt ott a színháztól és a rádiótól. Eve Frame-en alkonyrózsaszín gyapjúkosztüm volt, csuklóban duplasoros, egyszínű rókaprém paszpóllal, a fején pedig olyan kalap, amelyet senki nem tudott nála bájosabban viselni. Anyám „fátyolos gyeride-kalapnak” nevezte, a fazont Eve Frame tette híressé Carlton Pennington, a némafilmes matiné-bálvány oldalán, a Gyeride, drágámban, ahol egy elkényeztetett ifjú társasági hölgyet játszott a tökély fokán. Köztudott, hogy akkor is fátyolos gyeride-kalapot visel, amikor kezében szövegkönyvvel odaáll az Amerikai rádiószínház mikrofonja elé, bár fényképezték rádiós mikrofonok előtt legyűrt karimájú filcben, kis kerek tompban, panamakalapban, és anyám emlékezete szerint egyszer, amikor vendég volt Bob Hope műsorában, selyempókhálóval csábítóan elfátyolozott, fekete zsirardiban is. Anyám elmesélte, hogy Eve Frame hat évvel öregebb Iron Rinn-nél, hogy a haja kétujjnyit nő minden hónapban, hogy a Broadway színpadához festette világosabbra, hogy a lánya, Sylphid, hárfázik, a Juilliardon végzett, és a Carlton Penningtonnal kötött házasságból való.

– Kit érdekel? – mondta apám.

– Nathant érdekli – védekezett anyám. – Iron Rinn Mr. Ringold öccse. Mr. Ringold pedig Nathan bálványa.

Szüleim látták Eve Frame-et némafilmekben, mikor meseszép lány volt. Bár máig meseszép maradt, ezt onnan tudom, hogy négy éve, a tizenegyedik születésnapomon először vittek el a Broadwayre – John P. Marquand A néhai George Apley-ére, amelyben Eve Frame szerepelt, és apám, akinek emlékeiben a fiatal némafilmes Eve Frame-mel kapcsolatban még mindig megmaradt a szerelem halvány íze, azt mondta:

– Ahogy ez a nő a királyi angolt beszéli, ahhoz senki sem fogható.

Anyám pedig, aki vagy ráérzett, vagy sem, mi fűti a dicséretet, azt felelte:

– Igen, de elengedte magát. Gyönyörűen beszél, gyönyörűen játszott, és ennivaló azzal a rövid apródfrizurával, de a plusz kilók nem állnak jól egy ilyen Eve Frame-zsánerű csöppségnek, főleg nem egy svejfolt fehér piké nyári ruhában, bő szoknya ide vagy oda.

A disputára, hogy Eve Frame zsidó-e vagy sem, törvényszerűen sor került anyám heti madzsongklubjában, amikor ő volt a soros háziasszony, főleg az után a néhány hónappal későbbi este után, amikor Ira vendége voltam Eve Frame ebédlőasztalánál. A csillagoktól kótyagos fiú körül a csillagoktól kótyagos világ másról se bírt beszélni, mint hogy az igazi neve állítólag Fromkin. Chava Fromkin. Laknak Brooklynban Fromkinok, nyilván az a családja, akiket megtagadott, mikor elment Hollywoodba, és megváltoztatta a nevét.

– Kit érdekel? – szólt oda komoly természetű apám, ha szóba került a téma, és történetesen éppen akkor ment át a nappalin, ahol zajlott a madzsongozás. – Hollywoodban mindenki megváltoztatja a nevét. Az a nő kinyitja a száját, és az egy beszédművészeti lecke. Kiáll a színpadra, eljátszik egy úriasszonyt, és akkor az egy úriasszony.

– Azt mondják, flatbushi – szúrta közbe gépiesen Mrs. Unterberg, a kalapszalon tulajdonosa. – Azt mondják, hogy az apja kóser mészáros.

– Azt mondják, hogy Cary Grant is zsidó – emlékeztette apám a hölgyeket. – A fasiszták folyton azt hajtogatták, hogy Roosevelt zsidó. Mindenfélét mondanak az emberek. Engem nem ez érdekel. Engem Eve Frame játéka érdekel, ami szerintem fantasztikus.

– Hát – szólt Mrs. Svirsky –, Ruth Tunick sógora Fromkin lányt vett feleségül, egy newarki Fromkint. Neki vannak rokonai Brooklynban, és esküsznek rá, hogy az ő unokatestvérük Eve Frame.

– Mit mond erre Nathan? – kérdezte Mrs. Kaufman, a háziasszony, és anyám lánykori barátnője.

– Semmit – felelte anyám. – Arra neveltem, hogy azt mondja, semmit. Hogy? Könnyen.

Amikor megkérdezte a hölgyek nevében, tudtam-e, hogy Eve Frame az Amerikai rádiószínházból igazából Chava Fromkin Brooklynból, én azt feleltem: – A vallás a nép ópiuma! Az ilyesmi nem fontos. Nem érdekel. Nem tudom és nem érdekel!

– Milyen a háza? Mi volt rajta? – kérdezte Mrs. Unterberg anyámat.

– Mit szervíroztatott? – kérdezte Mrs. Kaufman.

– Milyen volt a frizurája? – kérdezte Mrs. Unterberg.

– A férje tényleg két méter? Mit mond Nathan? Csakugyan negyvenhetes cipőt visel? Egyesek szerint ez csak hírverés.

– És csakugyan olyan himlőhelyes, mint a képeken?

– Mit mesél Nathan a lányról? Miféle név az a Sylphid? – kérdezte Mrs. Schessel, akinek a férje lábgyógyász volt, mint apám.

– Ez az igazi neve? – kérdezte Mrs. Svirsky.

– Nem zsidó név – közölte Mrs. Kaufman. – A „Sylvia”, az zsidó. Szerintem francia.

– De az apja nem francia – mondta Mrs. Schessel. – Az apja Carlton Pennington. Eve Frame vele szerepelt minden filmben. Vele szökött el abban a filmben. Amelyikben Pennington azt az idősebb bárót játszotta.

– Az az, amelyikben a kalapot viselte?

– Senkin az égvilágon – mondta Mrs. Unterberg – nem áll úgy egy kalap, mint azon a nőn. Adjanak Eve Frame-re szoros kis barettet, kis virágos estélyi florentinert, horgolt szalma bébékalapot, fátyolos nagy fekete malomkereket, adjanak rá akármit, adjanak zergetollas tiroli barna filcet, adjanak fehér dzsörzéturbánt, adjanak prémszegélyes eszkimó kapucnit, és ő mindenben szédületes.

– Egy filmben… azt sose fogom elfelejteni… – mondta Mrs. Svirsky – arannyal hímzett fehér estélyi ruhát viselt fehér hermelinmuffal. Életemben nem láttam olyan eleganciát. Volt egy színdarab… Melyik is? Együtt láttuk, lányok. Borvörös gyapjúruhát viselt, bő felsőrésszel és szoknyával, és a legtüneményesebb csigavonalas hímzés…

– Igen! És az a kalap! Magas borvörös filc – mondta Mrs. Unterberg – gyűrött fátyollal.

– Emlékeztek rá a fodros ruhában, abban a nem is tudom, melyik másik darabban? – kérdezte Mrs. Svirsky. – Senkin nem áll úgy a fodros ruha, mint őrajta. Dupla fehér fodor fekete koktélruhán!

– De az a Sylphid név – kezdte megint Mrs. Schessel. – Honnan jön ez a Sylphid?

– Nathan tudja. Kérdezzük meg Nathant! – mondta Mrs. Svirsky. – Itt van Nathan?

– Leckét ír – felelte anyám.

– Kérdezd meg! Miféle név az a Sylphid?

– Majd később megkérdezem – ígérte anyám.

De volt annyi esze, hogy ne tegye – noha mióta betettem a lábam a bűvös körbe, titokban majd kipukkadtam, annyira szerettem volna beszélni róla mindenkinek. Mit viselnek? Mit esznek? Mit mondanak, miközben esznek? Milyen ott? Látványos!

Az a kedd, amikor először találkoztam Irával Mr. Ringold háza előtt, 1948. október 12-re esett. Ha nem hétfőn ér véget a World Series mérkőzéssorozata, akkor tanárom magánélete iránti tiszteletből talán bátortalanul elsöprök a háza előtt, ahol a szúnyoghálókat szerelte le az öccsével, és oda se intve, még csak köszönést se kurjantva befordulok balra az Osborne Terrace-ra. Azonban úgy esett, hogy előző nap Mr. Ringold irodájának padlóján ülve hallgattam végig, amint az Indians a zárómeccsen megveri a jó öreg Boston Bravest. Mr. Ringold reggel behozott egy rádiót, és tanítás után azokat, akiknek még nem volt otthon televíziójuk – vagyis túlnyomó többségünket – meginvitálta, hogy miután kitódulnak a nyolcadik óra után az angolos osztályból a folyosóra, meg se álljanak az angol vezetőtanár kis irodájáig, hogy meghallgassák a meccset, amely javában zajlott a Braves pályán.

Így hát az udvariasság megkövetelte, hogy lassítsak, és odakiáltsak:

– Mr. Ringold, köszönöm a tegnapot! – Az udvariasság megkövetelte, hogy bólintsak és rámosolyogjak a kertben álló óriásra. És hogy – kiszáradt szájjal, mereven – megálljak és bemutatkozzak. És mikor azzal hökkentett meg:

– Hát mizujs, cimbora? – egy kicsit bambán azt feleljem, hogy azon a délutánon, mikor föllépett a díszteremben, én is azok között voltam, akik pfujoltak Mr. Douglasnak, mikor belemondta Lincoln arcába: „Ellenzem a négerek állampolgárságának minden és bárminemű formáját. [Fúúj!] Úgy hiszem, ez a kormány fehér alapon jött létre. [Fúúj!] Úgy hiszem, fehér emberekért jött létre [Fúúj!], fehér emberek [Fúúj!] és valamennyi utódjuk érdekében [Fúúj!]. Támogatom, hogy az állampolgárságot korlátozzák fehér emberekre… ahelyett, hogy megadnák négereknek, indiánoknak és egyéb alsórendű fajoknak. [Fúúj! Fúúj! Fúúj!]”

Valami, ami mélyebben gyökerezett a puszta udvariasságnál (nagyravágyás, ambíció, hogy csodáljanak erkölcsi meggyőződésemért), arra ösztökélt, hogy küzdjem le szégyenlősségemet, és mondjam meg neki, mondjam meg az Irák háromságának, mind a hármójuknak – Abraham Lincolnnak, a színpadi hazafi vértanúnak, Iron Rinn-nek, az éter póztalan, belevaló amerikaijának, és Ira Ringoldnak, a newarki első kerület híres vagányának, hogy én kezdtem a pfujolást.

Mr. Ringold lejött az emeleti lakásból, egy szál keki nadrágban, mokaszinban, erősen izzadva. A nyomában Mrs. Ringold hozott tálcán egy kancsó jeges vizet és három poharat, majd visszatért az emeletre. Akkor történt – fél ötkor, 1948. október 12-én, egy rekkenően meleg őszi napon, fiatal életem legdöbbenetesebb délutánján –, hogy oldalra döntöttem a bicajomat, és angoltanárom tornácának lépcsőjén ülve vitattam meg Eve Frame férjével, A szabadok és a bátrak Iron Rinnjével a World Series mérkőzéssorozatát, amelyben Bob Feller elveszített két meccset – hihetetlen –, és Larry Doby, az Amerikai Liga fekete pionírja, akit valamennyien csodáltunk, de nem úgy, ahogy Jackie Robinsont, hetet ütött huszonkettőből.

Aztán ökölvívásról beszélgettünk: Louisról, aki kiütötte Jersey John Walcottot, holott Walcott pontelőnyben volt; Tony Zale-ről, aki éppen nálunk, a newarki Ruppert Stadionban nyerte vissza a harmadik menetben középsúlyú bajnoki címét a balegyenessel lecsapott Rocky Grazianótól, hogy néhány hete, szeptemberben, Jersey Cityben átengedje a francia Marcel Cerdannak… Majd miután Iron Rinn az egyik percben még Tony Zale-t taglalta, a következőben már Churchillt, egy beszédét, egy pár napja tartott beszédet, amelytől Iron Rinn tajtékzott, mert Churchill azt tanácsolta az Egyesült Államoknak, ne semmisítse meg atombomba-tartalékát, mert az atombomba az egyetlen, ami megakadályozza a kommunisták világuralmát. Úgy beszélt Winston Churchillről, ahogy Leo Durocherről és Marcel Cerdanról. Ugyanolyan magától értetődően nevezte Churchillt reakciós fattyúnak és háborús uszítónak, mint Durochert nagypofájúnak és Cerdant bunkónak. Úgy emlegette, mintha Churchill egy benzinkutas lenne a Lyons úton. Mi odahaza nem így emlegettük Churchillt. Mi inkább Hitlert emlegettük így. Ira előadása, amelyet a bátyjánál tartott, átlépte a jó modor láthatatlan vonalát, és nem tisztelte a hagyományos tabukat. Össze lehetett kutyulni mindent: sportot, politikát, történelmet, irodalmat, vakmerő vélekedést, okoskodó idézeteket, idealista érzelgősséget, morális tartást… Valahogy csodálatosan üdítő volt, egy egészen más, veszedelmes világ – követelő, szókimondó, agresszív, ahol nem kell tetszeni. És nincs iskola. Iron Rinn nemcsak a rádió sztárja volt, de az iskolán kívüli tartományból is jött, és semmit sem félt kimondani.

Épp akkor olvastam valakiről, aki ugyancsak nem félt kimondani semmit – Thomas Paine-ről –, és a kiolvasott könyv, a Tom Paine polgár Howard Fasttól ugyancsak ott volt a kollekcióban, amelyet kerékpárom kosarában vittem vissza a könyvtárba. Miközben Ira Churchillt ostorozta, Mr. Ringold odament a könyvekhez, amelyek kiborultak a kosárból a járdára a lépcső mellett, hogy megnézze, mit olvasok. Felét John R. Tunis írta a baseballról, a másik felét Howard Fast az amerikai történelemről. Idealizmusom (és férfieszményem) párhuzamos vonulatokban építkezett, az egyiket olyan regények táplálták, amelyekben véres verejtékkel győzedelmeskedő baseballbajnokok küzdötték magukat viszontagságok, megaláztatások és vereségek sokaságán át a diadal felé, a másikat olyan regények, amelyekben hősies amerikaiak küzdöttek a zsarnokság és az igazságtalanság ellen, az amerikai és a világszabadság bajnokaiként. Hősies szenvedés. Ez volt a szakterületem.

A Tom Paine polgár nem annyira hagyományos regény volt, mint túlfűtött retorikai szóvirágok füzére egy fortyogó intellektusú kellemetlen ember, a legtisztább társadalmi eszményeket ápoló író és forradalmár ellentmondásainak mentén. „Az az ember volt, akit a legjobban gyűlöltek – és néhányan talán a legjobban szerettek – az egész világon.” „Olyan elme, amelyhez fogható kevés égette magát a történelem során.” „Hogy lelkén érezze a milliók hátát szaggató korbácsot.” „Gondolatai és eszményei közelebb álltak az átlagos munkáséhoz, mint Jeffersonéi álltak valaha.” Ez volt Paine, ahogyan Fast megfestette, ádázul egysíkú és goromba, eposzi, népmesei krakéler, rendetlen, piszkos, aki koldusrongyokban, muskétával járta a háborús Philadelphia forrongó utcáit, epés, harapós ember, aki gyakran lerészegedett, bordélyokat látogatott, bérgyilkosok üldözték, és nem volt egy barátja sem. Egyedül csinált mindent: „Az én egyetlen barátom a forradalom.” Mire kiolvastam a könyvet, úgy éreztem, férfi csakis Paine-ként élhet és halhat, ha az emberi szabadság nevében arra szánja el magát, hogy követelje – mind a távoli vezetőktől, mind a durva tömegtől – a társadalom átalakítását.

Egyedül csinált mindent. Ennél vonzóbb semmi sem lehetett Paine-ben, akármilyen szenvtelenül írta le Fast, hogy magánya önfejűségből és nyomorúságból fakadt. Mert Paine egyedül is végezte, öregen, betegen, ínségben és magányosan, kiközösítetten, elárultan, az utálat netovábbjaként, amiért azt írta testamentumában, Az ész korában: „Nem hiszek sem a zsidó egyház, sem a római egyház, sem a görög egyház, sem a török egyház, sem a protestáns egyház, sem semmilyen általam ismert egyház hitvallásában. Az én egyházam a saját elmém.” Ha róla olvastam, egyszerre éreztem magamat vakmerőnek és dühösnek, főleg pedig szabadnak, hogy harcoljak azért, amiben hiszek.

Pontosan a Tom Paine polgárt emelte ki Mr. Ringold a biciklim kosarából, és odahozta, ahol üldögéltünk.

– Ezt ismered? – kérdezte az öccsét.

Iron Rinn Abe Lincoln irdatlan markába fogta könyvtári könyvemet, és pörgetni kezdte a lapokat. – Nem én. Sose olvastam Fastet – mondta. – Kellene pedig. Remek ember. Nem szívbajos. Wallace mellett állt elejétől fogva. Elolvasom a rovatát, ha csak látom a Workerben, de már nincs időm regényekre. Iránban még volt, a seregben olvastam Steinbecket, Upton Sinclairt, Jack Londont, Caldwellt…

– Ha mégis elolvasnád, ez itt Fast képességei teljében – mondta Mr. Ringold. – Igazam van, Nathan?

– Ez a könyv tényleg óriási – feleltem.

– Olvastad A józan észt? – kérdezte Iron Rinn. – Olvastál valamit Paine-től?

– Nem – feleltem.

– Olvassad el! – mondta Iron Rinn, még mindig a könyvemet lapozgatva.

– Howard Fast rengeteget idéz Paine írásaiból – mondtam.

Iron Rinn fölnézett rám, és azt mondta:

– A sokak ereje a forradalom, az emberiség sajátos módon mégis évezredekig élt rabszolgaságban, mielőtt felismerte volna ezt a tényt.

– Ez is benne van a könyvben – mondtam.

– Reméltem is.

– Tudod, miben állt Paine zsenialitása? – kérdezte Mr. Ringold. – Mindezeknek az embereknek a zsenialitása? Jeffersoné, Madisoné. Tudod, mi volt?

– Nem – mondtam.

– Tudod te azt.

– Hogy dacoltak az angolokkal.

– Azt sokan megtették. Nem. Az volt, hogy angolul fogalmazták meg az ügyet. A forradalom rögtönzött, hevenyészett dolog. Nem ez a benyomásod a könyvből, Nathan? Nos, ezeknek a fickóknak nyelvet kellett találniuk a forradalmukhoz. Meg kellett találniuk a szavakat a nagy célhoz.

– Paine azt mondta – tájékoztattam Mr. Ringoldot –: „Írtam egy könyvecskét, mert azt akartam, hogy az emberek lássák, mire lőnek.”

– Így volt – helyeselt Mr. Ringold.

– Itt – mondta Iron Rinn, és rábökött a könyvre. – III. Györgyről. Hallgassátok csak! „A poklok kínjait kellene elszenvednem, ha szajhává tenném lelkemet azzal, hogy hűséget esküszöm egy ilyen iszákos, ostoba, csökönyös, hitvány vadembernek!”

A két Paine-idézet, amelyeket Iron Rinn elszavalt A szabadok és a bátrak népies, darabos hangján, közte volt annak a tucatnak, amelyeket magam is kiírtam és bevágtam.

– Neked tetszik ez a sor – állapította meg Mr. Ringold.

– Igen. Tetszik ez a „szajha lelkem”.

– Miért? – kérdezte.

Kezdtem derekasan izzadni a naptól, Iron Rinn megismerésének izgalmától, most pedig attól, hogy ott helyben kell válaszolnom Mr. Ringoldnak, mintha az osztályban lennék, holott két meztelen felsőtestű fivér között ülök, két öles termetű, szálas, értelmes ember között, annak az erőteljes, okos férfiasságnak a sugárzásában, amelyre magam is vágytam. Olyan emberek között, akik úgy tudtak beszélni a baseballról és a bokszról, mint a könyvekről. És úgy beszélnek a könyvekről, mintha azokon múlna valami. Nem azért ütöttek fel egy könyvet, hogy rajongjanak érte, felmagasztosuljanak általa, vagy megfeledkezzenek a világról. Nem, ők ökölre mentek a könyvvel.

– Mert – mondtam – az ember általában nem úgy gondol a lelkére, mint egy szajhára.

– Mit ért Paine a „szajha lélek” alatt?

– Hogy eladja – válaszoltam. – Eladja a lelkét.

– Pontosan. Látod, mennyivel erőteljesebb azt írni: „a poklok kínjait kellene elszenvednem, ha szajhává tenném lelkemet”, mint „eladnám lelkemet”?

– Igen, látom.

– Miért erősebb így?

– Mert megszemélyesíti a lelket a „szajhában”.

– Aha. És még?

– Hát, a „szajha”… ez nem egy megszokott szó, nem lehet nyilvánosan hallani. Az emberek nem irkálják, hogy „szajha”, nem „szajháznak” a nyilvánosság előtt.

– Miért?

– Szégyenből. Restelkedésből. Illemtudásból.

– Illemtudásból. Jó. Helyes. Szóval akkor ez vakmerő.

– Igen.

– És neked ez tetszik Paine-ben, igaz? A vakmerősége.

– Azt hiszem. Igen.

– Most pedig tudod, miért tetszik, ami tetszik. Elhúztál a mezőnytől, Nathan. És azért tudod, mert kiválasztottál egy szót, amelyet Paine használ, csak egy szót, és elgondolkoztál ezen a szón, amelyet használ, és kérdéseket tettél föl magadnak erről a szóról, amelyet használ, úgy láttad, mintha nagyítóüveggel vizsgálnád a nagy író hatalmának egyik forrását. Vakmerő. Thomas Paine vakmerő. De elég ez? Ez csak része a képletnek. A vakmerőségnek célra van szüksége, különben olcsó, ledér és közönséges. Miért vakmerő Thomas Paine?

– Mert – mondtam – hajtja a meggyőződése.

– Hej, ez ám az én fiam! – közölte Iron Rinn váratlanul. – Ez az én fiam, aki pfujolt Mr. Douglasnak!