Tánc, tánc, tánc

Erdős György fordítása

Murakami Haruki

Tánc, tánc, tánc

Geopen Könyvkiadó

2013

A mű eredeti címe:

Dansu dansu dansu

Copyright ©1988 by Haruki Murakami

All rights reserved

Hungarian translation © Erdős György, 2010

Borító: Váradi Gábor

Második kiadás

Kiadja a Geopen Könyvkiadó, 2010, 2013

Felelős kiadó: Babucs Éva

Felelős szerkesztő: Rácz I. Péter

Nyomdai előkészítés: Formula Stúdió

Nyomta és kötötte: Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

ISBN 978 963 516 187 4 epub

www.geopen.hu

Geopen a Facebookon
{{watermark}}

1983. március

1.

Álmaimban gyakran látom a Delfin Szállót.

Beleértve még saját magamat is. Mégpedig úgy áll a helyzet, hogy a Delfin magába foglal engem, és ez az állapot bizonyos értelemben megszakítatlan, egyfajta állandóságnak fogható fel. Ez a folytonosság az álomban világosan megmutatkozik. Az épület eltorzul, és messzire nyúlik. Szállónak már túl hosszú és keskeny, beillene inkább tetővel fedett végeláthatatlan hídnak, mely ősidőktől fogva hosszan és keskenyen ível át az űr messzeségébe. És én ott vagyok, benne. Valaki pedig zokog, könnyeit ontja miattam.

Az épület elnyelt, határozottan hallom a dobogását, érzem a melegségét. Álmomban én is a szálloda eleven része vagyok.

Ilyen ez az álom.

Felébredek. Azon tűnődöm, hogy hol vagyok. A valóságban is hangosan felteszem magamnak a kérdést.

– Hol vagy? – így. Teljesen értelmetlen, hiszen mihelyt fölteszem, már tudom is rá a választ. Ez itt az életem. A valóságos. A létezés függeléke, nevezhetem az énemnek. Jóllehet az emlékek között semmi azonosítható nincsen, különféle dolgokból, esetekből és állapotokból alkalmasint mégis összeállt egy olyan létező, melyet „én”-nek hívnak.

Olykor előfordul, hogy egy nő fekszik mellettem, többnyire azonban magamban vagyok. Velem szemben odakint a magas úton morajlik a gyors forgalom, a fejemnél egy üvegpohár (a fenekén úgy ötmilliméternyi whiskyvel), a szobába betűz a rosszindulatú, vagy inkább egyszerűen csak közönyös reggeli fény, melyben porszemek lebegnek. Olykor elered az eső. Ilyenkor az ágyamban merengek. Ha maradt az üvegben whisky, iszom. Miközben az ereszről csurgó esőcseppeket bámulom, a Delfin Szállón tűnődöm és kényelmesen kinyújtózkodom. Megbizonyosodom felőle, hogy immár itt vagyok, én magam, nem valahol valami másnak egy darabkája. Nem tartozom máshová. Ám az álombeli élmény emléke még visszamarad bennem. Ezért ha ki akarom nyújtani a kezemet, azzal egyetértésben megmoccan teljes nagyságában az is, ami magába ölelt. Olyan lassan lép működésbe, olyan óvatosan, fokról fokra, halkan csörgedezve, mint egy sor edényből összeállított vízlépcső. Ha jól odafigyelek, hallom is, ahogy fokozatosan halad előre, megtelik egyik a másik után. Fülelek: valaki halkan nyöszörög valahol. Alig kivehetően hallatszik a sötétből. Valaki énmiattam sírdogál.

A Delfin egy valóságos, létező szálló. Szapporóban, egy nem túl nevezetes utca sarkán áll. Csupán egy hétre szálltam meg ott – jó néhány évvel ezelőtt. Álljunk csak meg: mikor is volt pontosan? Négy éve. Nem, van annak már négy és fél éve is. Akkoriban még húszas éveimben jártam. Azzal a lánnyal együtt laktunk ott, aki kiválasztotta ezt a szállót. Kijelentette, hogy a Delfinben szállunk meg. Sehol másutt, csakis ott. Azt hiszem, sohasem vetődöm oda, ha ő annyira nem ragaszkodik hozzá.

Nyomorúságos kis hely volt ez a Delfin, rajtunk kívül alig lehetett más vendéget látni benne. Egy hét alatt a szálló halljában mindössze két-három emberrel futottam össze, azokról sem lehetett tudni, hogy ott szálltak-e meg, avagy sem. Viszont a portás tábláján lógó kulcsok közül olykor némelyik eltűnt, tehát mégis lehettek vendégek. Nem sokan, inkább csak kevesen. Akárhogy is, de volt a házon cégtábla, és a szaknévsor rendesen közreadta a telefonszámukat is. Nyilván nem kerülték el teljesen, de ha voltak is ott mások rajtunk kívül, igencsak csendes, szégyellős társaság lehetett. Hangjukat sem hallottuk, nem mutatkoztak sehol, jelenlétük nem volt érzékelhető, csak a kulcstartó táblán lehetett megfigyelni nap nap után némi változást. A többiek a szálló folyosóin is csak lélegzet-visszafojtva, a falhoz simulva somfordáltak, halvány árnyak módjára. Olykor távolról hallatszott, amint a lift kattogó hang kíséretében megindul, de miután ez a zaj elhalt, még súlyosabbnak tűnő némaság ülte meg a házat, mint annak előtte.

Egyszóval különös szálló volt ez a Delfin.

Valami képzettársítás révén egy biológiai zsákutcát juttatott eszembe, ahol megállt a törzsfejlődés. Genetikus visszafejlődés. Csökevény, mely téves irányba haladt, ahonnan már nincsen visszatérés. Az eltűnt idő szakadékában céltalanul őgyelgő, társtalan élőlényre emlékeztetett. Senki sem kárhoztatja, de nem is segít rajta.

Kezdjük ott, hogy azon a helyen nem is kellett volna szállót építeni. Már onnan kezdve melléfogásnak tekinthető az egész. Az első lépéstől kezdve tévúton jártak. A félregombolást követően végzetesen elromlott minden. A tévedés kijavításának szándékával további kisebb hibákat hoztak létre anélkül, hogy segítettek volna valamit. Ennek következtében minden további elem kissé elferdült. Annyira, hogy ha történetesen szemügyre vette valaki a szálló épületét, egy idő múlva önkéntelenül félrebillentette a fejét.

Szóval nyomorult egy tákolmány volt. Elvetemedése azonban csupán néhány foknyi, ezért nem annyira vészes, nem tűnik még megrokkantnak, ha sokáig benne vagyunk, meg lehet szokni, egy idő múlva alig észrevehető a torzulás (akkor billen félre megint a fejünk, amikor visszatérünk a valódi világba).

Mondom: ilyen szálló volt a Delfin. Az, hogy ez így nincs rendjén, és az épületben a zűrzavar egyre fokozódik, majd tetőfokára hág, és a nem is olyan távoli jövőben elnyeli a nagy időörvény – nos, ezt a vak is láthatta. Olyan szerencsétlen volt, akár egy decemberi esőben három lábon sántikáló, ázott, fekete kutya. Természetesen van a világon ezenkívül is bánatos vendégfogadó elég, de a Delfin más lapra tartozik. Ez eszményi értelemben szomorú. És ez már sok.

Mondanom sem kell, hogy nincs olyan ember, aki ilyen helyen akar megszállni, leszámítva azokat, akik tudatlanságból, tévedésből vetődtek oda.

Maga az elnevezés sem állja meg a helyét. Igaz, hogy hivatalosan Delfin Szálló, de a valóság igen távol van attól a képzettől, melyet az emberben a neve kelt (inkább valami porcukorszerűen hófehér üdülő viselhetne ilyen nevet az Égei-tenger partján), de hát én magamban mégiscsak ezen a néven emlegetem. Ez áll ugyanis a bejáratán lógó réztáblába vésve. Ha az nem lenne ott, lehet, hogy a ház egyáltalán nem is látszana szállónak. Még így sem tűnik nagyon annak. Akkor hát minek? Talán megtenné valami elhagyatott, furcsa múzeumnak, melyet valami egészen különös kiállítás megtekintése végett egészen sajátságos közönség látogat.

Viszont ha valakire a hely megtekintése éppen ilyen benyomást tesz, az egyáltalán nem csupán a csapongó fantáziájának műve. A valóságban a Delfin Szálló – bizony! – egy múzeumnak is helyet ad.

Ki lakik hát olyan szállóban, melynek egyik részlegében egyúttal ismeretlen rendeltetésű tudományos gyűjtemény működik? A sötét folyosók mélyén kitömött birkák, porlepte irhák, dohszagot árasztó iratok, dokumentumok, megsárgult fényképek halomban, minden zugban beteljesületlen elképzelések nyomai, melyek már olyanok, akár az odaszáradt sár.

Minden bútor kifakult, az asztalok bicegnek, az ajtók nem zárnak rendesen. A padló kikopott, a villanykörték homályosak, a mosdó dugója csorba, nem tartja a vizet. A kövér szobaasszony (lába az elefántéra emlékeztet) vészjóslóan köhécselve baktat a folyosón. A recepció pultjánál kitartóan ácsorgó bús képű, középkorú férfiúnak hiányzik két ujja. Lerí róla, hogy soha semmi sem sikerül neki. A vesztes típus mintapéldánya. Egészen úgy fest, mintha éppen most húzták volna elő valami híg kékítőből, ahol már egy álló napon át savanyították. Vereséggel, kudarccal, gátlásokkal átitatódott minden porcikája. Ez a férfiú beillene egy iskolai szertárba, kitömve, üvegszekrényben, rajta felirattal: „szerencsétlen lúzer”. Többé-kevésbé mindenkit elfog valami kínos érzés, aki csak megpillantja, és nem kevesen vannak olyanok, akiken úrrá lett miatta az ingerültség. Bizony vannak, akik a tehetetlenség puszta látványától méregbe gurulnak.

Van ember, aki egy ilyen fogadóban akar megszállni?

Mi kettesben laktunk ott a nővel, aki előre közölte velem, hogy márpedig mi ebbe a szállóba megyünk. Később aztán nyoma veszett, faképnél hagyott. Ezt a befejezett tényt különben Birkaember hozta tudomásomra. Mármint, hogy annak a nőnek el kellett hagynia engem. Persze ma már tudom: csak az volt a feladata, hogy betereljen engem a Delfinbe. Ez volt sorsszerű küldetése.

Olyanformán, mint ahogy a Moldva vize eljut a tengerbe.

Nézem az esőáztatta ablakot, és végiggondolom ezeket. Hát igen, a sors.

A Delfin Szállóról szóló álmaimban először is a nő bukkan elő. Szerintem megint kellek neki, miért látnám különben mindig ugyanazt az álmot annyiszor?

A nevét sem tudom, pedig hónapokon át együtt élt velem. Lényegében semmit sem tudtam róla azon kívül, hogy egy zártkörű, elit call girl klubnak dolgozik, ahová csak gondosan ellenőrzött tagokat vesznek fel. Vagyis előkelő kurva volt, jóllehet más, köznapi foglalkozásokat is űzött: nappal egy kis kiadóban dolgozott mint korrektor, részmunkaidős modellként pedig a fülét tette közszemlére reklámokban. Mondhatni meglehetősen változatos életet élt. Természetesen szó sincs arról, hogy neve egyáltalán ne lett volna. Valójában többet is használt, de ezzel együtt igazi neve nem volt. Holmija között – tulajdona úgyszólván semmi – éppenséggel nem volt feltalálható, de még bérleten, jogosítványon vagy hitelkártyán sem. Nem volt neki, csak egy notesze, benne érthetetlen irkafirkák, titkos jelek. Semmi sem igazolta hivatalosan a létezését. A prostikat is hívják valahogy, de inkább csak a névtelenség világában élnek.

Végeredményben semmit sem tudok róla. Hol lakhat, hány éves lehet, mikor van a születésnapja… Milyen iskolát végzett? Még azt sem sejtem, hogy egyáltalán van-e családja. Fogalmam sincs róla. Mint az eső, ki tudja, honnan, megérkezett, majd valahová elment. Csak az emléke maradt meg. Az viszont mostanában mintha ismét valamiféle valós alakot kezdene ölteni
körülöttem. Érzem. Mármint, hogy a Delfin Szálló közvetítésével hívogat. Az ám, most megint kellenék neki! Csakis akkor, ha a szálló elnyel – megint összejöhetnék vele. Valószínűleg azért sír ott nekem.

Nézem az esőt és tűnődöm: valami magába akar ölelni engem, valaki pedig sír utánam, de csak valahol egy nagyon-nagyon messzi, távoli világban. Úgy érzem, mintha valahol a Holdon történne mindez. Elvégre álom. Akárhogy is ácsingózom vagy futok utána, úgysem érhetem el.

De minek sír valaki énutánam?

Az a nő engem akar, ott, valahol a Delfin Szállóban. Én is erre vágyakozom a szívem mélyén, vagyis, hogy annak a szállónak különös, végzetszerű mélye elnyeljen engem.

Csakhogy nem olyan egyszerű eljutni oda. Nem úgy van az, hogy kapom a telefont, szobát foglalok, Szapporóba repülök és kész! A Delfin egyszerre szálló és sajátos szituáció, különös, fogadó formációt öltött állapot. Azt jelenti, hogy megint szembesülnöm kell a múlt árnyékaival. Ha csak a Delfin Szállóra gondolok, óhatatlanul elfog a mélabú. Igen, az elmúlt négy év alatt minden erőmmel azon voltam, hogy ezt a fagyos, sötét árnyékot elhessegessem. Ha elmegyek megint oda, minden megsemmisül, elvesztem mindazt, amit éveken át, lassan, apránként összerakosgattam. Nem mintha bármire is szert tettem volna ezalatt. Akárhogy vesszük is, tulajdonom ideiglenes, praktikus semmiségekből áll. Viszont mégis megtettem mindent, ami tőlem telt, hogy ezeket a csekélységeket összerakva megteremtsem a magam valóságát, a kapcsolataimat, a magamhoz méltó, egyszerű értékrenden alapuló új életemet. Térjek újra vissza az ürességhez? Kivágjam mindenemet az ablakon?

De hát végtére is ebből indul ki újra minden. Ezt megértettem. Elindul, és csakis innen kezdődhet el megint.

Megfordultam az ágyon, felnéztem a mennyezetre, és mélyen felsóhajtottam. Hagyd – gondoltam. Hagyj fel vele, úgyis hiába. Meghaladja az erődet. De gondolhatsz akármit, úgyis csak onnan kezdődhet újra minden. Eldöntött dolog. De tényleg.

*

Beszéljünk akkor saját magamról.

Bemutatkozás.

Régen az iskolában gyakran megesett, hogy mikor újraszervezték az osztályokat, ki kellett állni és mindenféléket elmondani magamról. Ez nem volt ínyemre. Nemcsak arról van szó, hogy ügyetlen lettem volna. Egyszerűen semmi értelmét sem láttam az egész cécónak. Mert ugyan mit tudhattam én önmagamról? Tényleg az igazi énem lenne az, amit a tudatommal be tudok fogni? Vajon a magamról kialakított képemmel nem járok ugyanúgy, ahogy a magnóról a saját hangom idegennek hat? Hiszen az énképem is ki van szolgáltatva elferdült tudatom kénye-kedvének. Mindig erre gondoltam, amikor többek előtt állva, vallanom kellett magamról. Ilyenkor önkéntelenül is úgy hangzott
a mondókám, mintha át akarnám írni, megmagyarázni a bizonyítványomat. Ez annyira elbizonytalanított, hogy lehetőleg száraz tényekre igyekeztem terelni a szót, melyeket nem kellett magyarázni vagy kommentálni. (Kutyám van, szeretek úszni, az ennivalók közül nem szeretem a sajtot stb.) Így is olyan érzés volt, mintha mégiscsak egy képzelt alak kitalált dolgairól mesélnék. Mi ugyanis mindnyájan a látszatok világának levegőjét szívjuk.

Mégis: valamit mondani kell. Azzal kezdődnek el a dolgok, hogy hozzáfogunk a magunkról szóló meséhez. Igaz-e vagy sem, később el lehet dönteni. Vagy én, vagy más megteszi. Mindenesetre most elérkezett a beszéd ideje.

Különben már megszerettem a sajtot, nem tudom, mikortól, egyszer csak így alakult. A kutyámat elverte az eső, kimúlt, még abban az évben, mikor iskolába kerültem. Azóta sincs másik. Úszni pedig most is szeretek.

Na, ennyi.

Csakhogy a dolgok nagy részén nem lehet ám ilyen egyszerűen túlesni. Ha az ember többet kíván az élettől (és ki ne akarna többet?) – több adatra van szüksége. Egyértelmű ábrát csak úgy lehet megrajzolni, hogy több pontot felveszünk hozzá. Ha nem, akkor nincs válasz.

Adathiány miatt nem értelmezhető, válasz nem lehetséges. Nyomja meg a törlés gombot.

Megvan. Törlés. A képernyő kivilágosodik. Erre azok meg akarnak kövezni engem. A tanteremben a hallgatóság mindenfélét hozzám vagdos. Beszélj tovább! A tanár felvonja a szemöldökét, a homlokát ráncolja. Ott állok előttük a dobogón, és összehúzom magamat.

Gyerünk már, szólalj meg! Különben semmi sem indul be! Ha lehet, beszélj minél hosszabban. Azon majd ráérsz gondolkodni később is, hogy igazat mondtál-e vagy sem.

*

Volt egy nő, aki néha eljött hozzám, hogy együtt háljon énvelem. Együtt fogyasztottuk a reggelit, a lakásomról indult munkába, dolgozni. Persze, neve neki sincsen. Egyszerűen csak azért, mert nem kap főszerepet ebben a történetben. Mindjárt el is tűnik belőle. A félreértések elkerülése végett el sem neveztem. Mindazonáltal nem szeretném, ha félvállról vennék a létezését. Ugyanis nagyon szerettem őt, és eltűnése után is – mind a mai napig – változatlanul érzek iránta. Mi ketten úgymond barátok voltunk. Legalábbis én nagy valószínűséggel nevezhettem őt egyetlen barátomnak. Nem szeretőnek, mert azt tartott magának rajtam kívül. A lány telefonközpontban dolgozott, ő számlázta ki a telefondíjakat a számítógéppel. Igaz, hogy nem nagyon kérdezgettem, és ő sem mesélt a munkájáról semmi különöset, csak úgy kigondoltam, hogy valami efféle foglalkozása lehetett. Azóta a telefonszámlákat mindig az ő magánleveleinek érzem.

Mindettől függetlenül velem hált. Havonta kétszer, jó, mondjuk, háromszor. Afféle holdbéli világból szalajtott csudalénynek tartott engem. Kuncogva szokott biztatni, hogy „na, nem mész már a Holdra?” Közben összefeküdtünk az ágyban, szorosan egymáshoz tapadva, meztelenül. A melle az én bordáimhoz nyomódott. Gyakran voltunk ilyen helyzetben, beszélgettünk egy kicsit hajnal előtt, míg odakint a gyorsforgalmi út lármázott szakadatlan.

A rádióból monoton zene szólt: Human League. Ostoba egy név, hogy lehet ilyen értelmetlenséget kitalálni? Régen rendesebb nevet adtak az együtteseknek: Imperials, Supremes, Flamingos, Falcons, Impressions, Doors, Four Seasons, Beach Boys.

Amikor ezt szóvá tettem, a nő nevetett. Azt mondta, nem vagyok normális. Nem értem: miért ne lennék az? Én azt hiszem, hogy nagyon is az vagyok, és úgy is gondolkodom. Human League.

– Jó, hogy vagy nekem – mondta. – Néha rám jön, hogy látni szeretnélek máskor is. Néha munka közben is erre gondolok.

– Aha.

– Néha – nyomta meg erre a szót.

Fél perc szünet: a Human League véget ért, és egy ismeretlen banda zenéje következett.

– Az a bajom – mondta a nő –, hogy nagyon szeretek így kettesben lenni veled, de szó sincs róla, hogy nap nap után, reggeltől estig is ilyen jó lenne…

– Aha.

– Ha mellettem vagy, nem vagyok feszült, de néha mégis úgy érzem, megritkult körülöttünk a levegő. Mintha a Holdon lennénk.

– „Kis lépés egy embernek…” – ütöttem el a dolgot.

– Figyelj, én nem tréfálok – a nő felült az ágyban, és az arcomba nézett. – Ugyan ki más mondaná meg ezt neked, ha nem én? Mi? Van rajtam kívül más, aki megmondaná?

– Nincsen – ismerem be. Senki sincsen.

Erre visszafeküdt mellém, és gyengéden a bordáimhoz nyomta a mellét. Tenyeremmel simogattam a hátát.

– Tényleg, ha együtt vagyunk, néha úgy elvékonyodik körülötted a levegő, mint a Holdon.

– Ott nincs mi megritkuljon – jegyeztem meg –, a Holdnak egyáltalán nincs légköre. Azért…

– Elvékonyodik – ismételte halkan a nő, nem tudom, hogy szánt szándékkal hagyta-e figyelmen kívül a szavaimat, vagy el sem jutottak a füléig. De suttogása nyugtalanító volt, és ez, magam sem tudom, miért, érthetetlen módon nyomasztott engem. Folytatta:

– Úgy értem, hogy néha valami egészen más, ritkább levegő árad belőled.

– Ez így egy kissé túl egyszerűen hangzik, adathiány esete forog fenn.

– Arra gondolsz, hogy jóformán nem tudok rólad semmit?

– Magamat még én sem ismerem eléggé – mondtam erre. – Tényleg ez a valóság, nem filozófiai értelemben mondom, hanem azért, mert így igaz. Egészében véve kevés adat áll rendelkezésemre.

– Pedig már harminchárom vagy – mondta, a maga huszonhat évével.

– Harmincnégy – pontosítottam. – Harmincnégy éves és két hónapos.

Ő megrázta a fejét, felkelt, széthúzta a függönyt. A Hold reggel hat órakor még csontfehéren lebeg odafenn. A nő az én pizsamámat viselte.

– Na, eredj már, menj vissza oda! – mondta a Holdra mutatva.

– Hideg lehet.

– Odafent?

– Nem, neked, ahogy ott állsz.

Február lévén meglátszott leheletének a párája. Figyelmeztetésemre feleszmélt, és gyorsan visszafeküdt az ágyba.

Átöleltem. Még a pizsama is egészen kihűlt rajta, az orra hegyét is hidegnek éreztem, ahogy hozzám nyomta.

– Szeretlek – közölte.

Valamit akartam mondani erre, de nem ment. Jólesően átöleltem hát. Igen kellemes időtöltés ez így: kettesben az ágyban. Jó volt melengetni, simogatni közben a haját. Mikor meg elaludt, hallgattam a lélegzetét, reggel pedig elindítottam a munkába, hogy – hitem szerint – ennek következtében kézhez vegyem az általa összeadott telefonszámlámat. Kedvtelve emlékszem arra is, hogy mennyire kellemes volt elnézni olykor az alakját az én nagy pizsamámban. De arra, hogy „szeretlek”, csak úgy, egy szóval, ügyesen válaszolni nem nagyon
lehet ám. Nyilván kevés megismételni, hogy: én is…akkor meg mit is mondhatnék?

Nem tudtam semmit sem kitalálni. Egyáltalán nem jött szó
a nyelvemre. Érezni lehetett, hogy már kínos a hallgatásom. Igaz, igyekezett nem éreztetni velem, de akkor is tudtam, hogy így van. Abból is, ahogy a puha bőrén át a kiálló kemény csontok tapinthatóvá váltak. Nagyon is egyértelműen. Egy darabig csak feküdtünk ott és hallgattuk a zenét, melynek a címét sem tudtuk. Megsimította az ágyékomat.

– Házasodj össze egy holdbeli nővel, aki jó kis holdbéli gyerekeket szül neked – mondta szomorúan. – Az lenne a legjobb megoldás.

Az elhúzott függöny látni engedte odakint a Holdat. Azt néztem hanyatt fekve, a nőt átölelve. Olykor akkora robajjal, mint egy tengerbe omló jéghegy, egy-egy teherrel jól megrakott nehéz jármű húzott el odakint az úton. Gondolkodtam felőlük egy darabig: vajon mit szállíthatnak?

– Van valami reggelire? – kérdezte.

– Semmi különös, többnyire csak a szokásos. Sonka, tojás, pirítós, tegnap délről maradt krumpli meg kávé. Tejeskávét is kaphatsz, melegítek hozzá tejet.

– Nagyszerű lesz – mosolygott rám. – Kaphatok sonkás tojást, kávét meg pirítóst is?

– Persze, nagyon szívesen.

– Tudod, mit szeretek én a legjobban? – tette föl a találós kérdést.

– Bevallom, halvány fogalmam sincs.

– Hogy mit? – nevetett fel. – Mikor utálatos, hideg téli reggelen nincs kedvem felkelni és egyszer csak kávé és sült sonkás tojás illatát érzem, meg hallom, ahogy kattan a kenyérpirító. Ilyenkor nem bírok tovább magammal – ki kell ugranom az ágyból.

– Rendben! – nevettem rá. – Hadd lássam!

*

Énbennem azután nincsen semmi különös.

Komolyan mondom.

Nem állítom, hogy teljesen mindennapi lennék, de nincs bennem semmi rendkívüli. Teljesen normális vagyok a magam módján. És egyenes. Mint a nyílvessző. Mint emberi lény, spontán és természetes.

Ez olyan vitathatatlan tény, hogy nem nagyon érdekel, hogy a többiek hogyan ítélnek meg engem. Mi közöm hozzá, hogy minek néznek? Nem az én problémám, inkább a másoké. Egyesek ostobábbnak tartanak engem annál, mint amilyen vagyok, mások pedig számítóbbnak. Nekem mindegy, a lényeg az, hogy csupán magamhoz képest tartanak túl butának vagy ravasznak. Szóval szerintük túl együgyű, egyszersmind túl agyafúrt vagyok. Mindegy, ez lényegtelen. A világ nem téved, csak a megközelítés módjában tér el az én véleményemtől. Én pedig ily módon gondolkodom.

Ettől függetlenül van, akit éppen az vonz, hogy nincs bennem semmi rendellenes, szabályos vagyok. Nincsenenek sokan, de azért vannak ilyenek. Ezekkel azután, mint a sötét világűrben a bolygók – természetünknél fogva vonzzuk és taszítjuk egymást.

Vannak, akik eljönnek hozzám, összejövünk egymással, azután egy szép napon odébbállnak. Belőlük lesznek a barátaim vagy a szeretőim, a feleségem is közülük került ki. Esetenként szembekerülünk egymással. Akárhogy is, végül csak elmennek. Az egyik rám unt vagy csalódott bennem, a másik egyszer csak elnémult (mint a vízcsap, ha elzárom, és nem jön belőle többet semmi), de egytől egyig mind otthagyott. Nálam két ajtó van, bejárat és kijárat. Felcserélhetetlenek: a kijáraton nem lehet bejönni, a bejáraton nem lehet kimenni. A szabály az szabály. Az emberek a megfelelő ajtón járnak ki-be. Különféle fel- és lelépések vannak. A vége azonban mindig a távozás. Van, aki új kalandokkal próbálkozna, a másiknak meg nincs elég vesztegetni való ideje, megint más meghal. Egy sem marad nálam. A szobámban senki, csak én, amint ráeszmélek, fájlalom a hiányukat. Azoknak, akik itt hagytak. Emlékszem a szólásaikra, a lélegzésükre, a dallamokra, melyeket dúdolgattak, mindent látok, ami úgy megül itt körülöttem, mint a szoba sarkaiban a por.

Van egy olyan érzésem, hogy valószínűleg helyes képet alakítottak ki rólam. Éppen ezért jöttek egyenesen hozzám, egy idő múlva pedig ezért hagytak ott. Pedig meggyőződhettek a komolyságomról és arról a hűségről, mellyel arra törekszem, hogy megőrizzem őket – nem tudok erre más kifejezést használni. Talán valamit közölni akartak velem, lehet, hogy ki akarták önteni előttem a szívüket. Majdnem mindnyájan jólelkek voltak ugyanis. Én pedig nem tudtam nyújtani nekik semmit. Ha adtam is, nem eleget. Pedig mindig azon voltam, hogy lehetőség szerint szolgáljak nekik valamivel. Én igazán mindent megtettem, ami tőlem telt, és akartam is őket, de sehogy sem jött össze. Azután fogták magukat és elmentek.

Nyilván bánkódtam rajta.

Az különösen fájt, hogy sokkal szomorúbban hagyták el
a szobámat, mint ahogy bejöttek. Úgy látszott, hogy a végére valami elrongálódott bennük. Ezt tudom. Elnézést, de úgy tűnik, hogy ők koptak el jobban. Vajon miért?

Miért maradok mindig egyedül, kezemben azzal az árnyékkal, ami róluk lehorzsolódott? Miért? Nem tudom.

Elégtelen hozzá az adatszolgáltatás.

Ezért nincs soha válasz sem.

Valami hiányzik.

Egy napon, mikor egy megbeszélésről hazamentem, a postaládában képeslapot találtam. Egy űrhajós volt rajta, amint űrruhájában éppen a Hold színén ténfereg. Nem volt ráírva feladó, csak néhány sor, de persze első látásra tisztában voltam vele, hogy ki küldhette.

„Azt hiszem, jobb, ha nem találkozunk többet. Hozzámegyek egy földlakóhoz.”

Hallatszott bennem, amint egy ajtó becsukódik.

Adathiány miatt nem értelmezhető, válasz nem lehetséges. Nyomja meg a törlés gombot.

A képernyő ilyenkor kifehéredik.

– Meddig mehet ez még? – gondoltam magamban. Már harmincnégy vagyok. Meddig megy ez?

Elszomorodtam. Hiszen ezt egyértelműen magamnak köszönhetem. Érthető, hogy elment, az elejétől fogva tudatában voltam annak, hogy így lesz. Ő is tudta, én is tudtam, mégis vágyódtunk arra, hogy valami apró csoda közbejöjjön. Arra gondoltunk, hogy talán elég valami kis apró indíték egy nagy, alapvető fordulathoz. Természetesen nem következett be, és a nő ment. Elszomorodtam távozásán, de ezt az érzést már régről ismertem, és tudtam, hogy minden további nélkül túl fogom élni.

Szokva voltam hozzá.

Ám a gondolattól kezdtem rosszul érezni magam. Mintha a zsigereimből valami fekete lé bugyogott volna föl a torkomba. Megálltam a mosdó tükre előtt, belenéztem, és arra gondoltam, hogy az vagyok, ott. Ott vagy te! Kizsigerelted magadat. Sokkal többet vesztettél, mintsem gondolnád. Az arcom is sokkal mocskosabbnak és öregebbnek látszott a szokásosnál. Alaposan, szappannal lemosva, bedörzsöltem arcszesszel. Gondos kézmosás, friss törülközővel letörölgettem kezemet-arcomat. Kimentem a konyhába, és egy dobozos sört kortyolgatva rakosgattam a hűtőben. Kidobtam a paradicsomot, ami már megszottyadt, elrendeztem a sörösdobozokat, edényeket, írtam egy listát a vásárolnivalókról.

Hajnalig bámultam a Holdat, egyedül, arra gondolva, hogy ez már csak így lesz ezután is. Rövidesen összejövök majd egy másik lánnyal. Ahogy a bolygókat húzza egymás felé a tömegvonzás. Jön megint a hiábavaló csodavárás, elütjük az időt, belevásik a szívünk, majd jön a szakítás.

De vajon meddig még?!

2.

Egy héttel az után, hogy a képeslapot megkaptam a holdbeli séta képével, riportra mentem a hokkaidói Hakodatébe. Mit mondjak: ez sem ígérkezett valami túl fényes munkának, de nem voltam én abban a helyzetben, hogy csak olyasmit műveljek, amihez éppen kedvem szottyan. Meg aztán a hozzám került feladatok nem sokban különböztek, egyikhez sem volt több kedvem, mint a másikhoz. Szerencsére vagy sem: minél jobban elveszünk a részletekben, annál kevésbé szembeszökőek a minőségi különbségek. Úgy vagyunk ezzel, mint a rezgésszámokkal. Egy ponton túl már nem nagyon halljuk, hogy szomszédos hangok közül melyik a magasabb, majd átlépve az emberi fül érzékenységének határát – többé nem hallunk semmit.

A feladat az volt, hogy egy női magazin bemutassa az ízletes hakodatei konyhát olvasóinak. Egy fotóssal kettesben körbejártuk az éttermeket, én írtam a szöveget, ő adta hozzá a képeket. Összesen öt oldalon. A folyóirat ezt így rendelte, tehát valakinek meg kellett csinálnia. Ugyanúgy, mint ahogy a szemetet elhordani vagy a havat eltakarítani. Akár tetszik, akár nem, az ilyet is csak el kell végeztetni valakivel.

Három és fél éven át folyton ilyen típusú, alkalmi, félirodalmi munkával foglalkoztam. Kultúrhólapátolás volt.

Úgy alakult, hogy otthagytam az irodát, amelyet egy barátommal vittünk. Fél évig csak tétlenül kóvályogtam. Nem volt kedvem semmihez.

A megelőző év őszén–telén annyi minden történt velem. Elváltam. A barátom meghalt. Különös halállal pusztult el. A nőm egy árva szó nélkül faképnél hagyott.

Furcsa emberekkel jöttem össze, kétes ügyletekbe keveredtem. Miután mindez véget ért, addig soha nem tapasztalt, mélységes némaság vett körül. A nemlét üres érzése félelmesen és vastagon lepte el a szobámat. Fél éven át gubbasztottam bezárkózva. Leszámítva az önfenntartás legalacsonyabb szintjéhez szükséges vásárlásokat, napközben úgyszólván ki sem mozdultam hazulról. Hajnalban ődöngtem ide-oda céltalanul, akkor még senki sem járt az utcákon. Ha már szállingózni kezdtek, én visszahúzódtam a lakásba aludni.

Estére kelve összeütöttem magamnak valami egyszerűbb étket, és elláttam eledellel a macskát is. Evés után a padlón ülve újra meg újra végiggondoltam, mi történt velem eddig, és megkíséreltem az eseményeket elrendezni magamban. Sorrendbe raktam emlékeimet, számolva a valószínűsíthető lehetőségekkel is, melyeket választhattam volna. Gondolatban visszapörgettem magamban, hogy a tetteim helyesek voltak-e vagy hamisak. Mindezt kivilágos virradatig, ezután megint a szokásos bolyongás a néptelen hajnali utcán.

Ez így ment fél esztendőn keresztül mindennap. 1979 januárjától júniusig. Nem is olvastam ezalatt. Egyetlen könyvet sem, újságot sem. Zenét nem hallgattam. Nem nyitottam ki a tévét, sem a rádiót. Senkivel nem találkoztam, senkihez nem beszéltem. Úgyszólván semmiféle szeszes italt nem ittam, kedvem sem lett volna hozzá. Nem volt tudomásom semmiről, ami a világban történt: ki lett híres ember, ki halt meg, semmit sem tudtam. Egyáltalán nem azért, mintha elhárítottam volna magamtól bármilyen információt, egyszerűen csak nem akartam hallani semmiről. Úgyis érzékeltem, hogy a világ halad előre. Még a szobában gubbasztva is – éreztem a bőrömön. Csakhogy semmi nem érdekelt. Minden csak kavargott körülöttem, úgy, mint egy hangtalan fuvallat.

Ültem a szobám padlóján, és felelevenítettem, ami elmúlt. Furcsa lehet ezt hallani, de annak ellenére, hogy fél évig nap nap után csak ezzel foglalkoztam, egyáltalán nem fáradtam bele. Egy cseppet sem unatkoztam. Ugyanis mindaz, amit átéltem, mennyiségében is hatalmas volt és túlságosan is sokoldalú. Óriási és valóságos tapasztalat. Kézzelfogható. Mint egy feltornyosuló emlékmű az éjszaka sötétjében. Miattam emelkedett ott. A múlt legkisebb darabkájának is megvolt a maga hitele. Az események során természetesen bizonyos sérüléseket szenvedtem. És nem is keveset. Sok vér folyt el észrevétlen. Az idő múltával a fájdalom csillapodott, máskor meg éppen az idő múlásától lobbant fel. Viszont az önkéntes szobafogság nem a sebeim miatt tartott fél éven át. Csupán időre volt szükségem a történtek részleteinek elrendezéséhez, feldolgozásához. Szükségem volt arra a fél esztendőre. Szó sem volt róla, hogy elzárkózom vagy makacsul elutasítom a külső világot. Csak idő kérdése volt. Tisztán fizikai értelemben véve ez kellett ahhoz, hogy magamhoz térjek, és újra felépítsem magamat. Ehhez az újjáépítéshez azonban az már nem tartozott hozzá, hogy rájöjjek: most már tova, de hova? Ráérek még azon gondolkodni később is. Először is vissza kell nyernem az egyensúlyomat, gondoltam.

Nem beszélgettem senki mással, csak a macskával.

Sokszor szólt a telefon, nem vettem fel a kagylót.

Néha kopogtattak – nem mentem ajtót nyitni.

Levelek is jöttek.

Társam írta az egykori közös vállalkozásból, hogy mennyire aggódik miattam. Nem tudta, hová tűntem, mit csinálok. Gondolta, mégiscsak ír a címemre, ajánlva magát, szóljak, hátha
ő tudna valamit segíteni. Azt is megírta, hogy egyelőre a munka még egész jól alakul. Érdeklődött az egyik közös ismerősünk felől, mi lehet vele. Jó néhányszor végigolvastam, hogy kihüvelyezzem a leveléből: mit akarhat tőlem, azután elsüllyesztettem az irományt az asztalfiókba.

Elvált feleségemtől is jött egy levél. Néhány praktikus dologról írt, nagyon szabatosan. Végül azonban előrukkol vele: újra férjhez megy valakihez, akit én nem ismerek. Olyan szárazon adta elő, hogy szavak nélkül rájöhessek: nem lesz szerencsém az illetőhöz a jövőben sem. Ezek szerint azzal már szakított, akivel válásunk idején összejött. Aha, gondoltam. Azt ismertem, nem volt komoly ember. Dzsesszgitáros, de nem árult el semmiféle meglepő tehetséget. Halvány fogalmam sem volt, mit eszik rajta a nő. De hát ez az ő dolguk. Az asszony miattam nem aggódott, olyan embernek tart, aki ha valamibe belefog, rendesen végigcsinálja. Inkább azoktól féltett, akikkel összejövök. Írta, hogy ez a gondolat mostanában nyugtalanítja.

Ezt is végigolvastam néhányszor, mielőtt az asztal fiókja elnyelte volna.

Így telt-múlt az idő.

A pénzzel nem gondoltam, hiszen volt még tartalékom, fél évre is elegendő, ami pedig azután következik, azon ráérek majd akkor gondolkodni.

Elmúlt a tél, jött a tavasz, és megtöltötte a szobámat meleg, békés hangulattal. Mindennap megfigyeltem az ablakból betűző fénysugár útját, és rájöttem, hogyan változik lassanként a Nap pályája. A tavasz felidézte bennem még a régiek emlékét is. Azokét, akik elhagytak vagy meghaltak. Egy ikerpár jutott eszembe, két nő, akikkel együtt éltem egy darabig. 1973-ban volt, igen, 73-ban. Golfpálya mellett laktam akkoriban, sötétedés után bemásztunk a drótkerítésen, ide-oda csellengtünk a pályán, felszedve az elvesztett labdákat. A tavaszi alkonyat eszembe juttatta kettejüket. Vajon miért hagytak el ők is?

Bemenet – kimenet.

Eszembe jutott egy kis bár, ahová a barátommal jártunk, aki azóta már meghalt. Rengeteget lógtunk ott, de ha most visszagondolok erre, rá kell jönnöm, hogy azok voltak életem leghasznosabb órái. Furcsa. Arra is emlékszem, milyen régi számokat hallgattunk ott. Egyetemisták voltunk. Ittuk a sört, fújtuk a füstöt. Szükségünk volt arra a helyre. Mindenféléről folyt a szó, de hogy miről, arra már nem tudok visszaemlékezni. Biztos összehordtunk hetet-havat.

Ő viszont meghalt.

Mindenfélével megrakodva elment.

Bejárat – kijárat.

A tavasz egyre mélyült. Még a szél szaga is megváltozott. Az este színárnyalatai is átalakultak. Más csengésű hangok vettek körül. Kisvártatva megérkezett a kora nyár.

Május végén kimúlt a macska. Hirtelen halállal. Minden előzetes jel nélkül. Egy reggelen ott találtam a konyha sarkában összegömbölyödve, holtan. Talán ő maga sem fogta föl, mi történt vele. Olyan kemény tapintása volt, mint a kihűlt sült csirkének,
a bundája is piszkosabbnak, vedlettebbnek látszott, mint életében.
Szardíniának neveztem el, éppenséggel nem volt különösebben boldog vagy eseményekben gazdag élete. Senki sem dédelgette, és ő maga sem szeretett semmit különösebben. Folyton bizonytalankodva nézett, mint aki attól tart, hogy mindjárt elvesznek tőle valamit. Ilyet én még nem láttam macskáknál sohasem. Na, de hát végül is elpusztult. Ha pedig egyszer bevégezte, már nem vehetnek el tőle többé semmit. Ez a halálnak nagy előnye.

Becsomagoltam a hulláját egy szupermarket papírzacskójába, beraktam a kocsi hátsó ülésére, majd elhajtottam a közeli vaskereskedésbe ásóért. Menet közben – amit már igazán nagyon régen tettem – bekapcsoltam a rádiót. Rockzenét hallgatva hajtottam nyugat felé. Eléggé unalmas számok voltak. Fleetwood Mac, Abba, Melissa Manchester, Bee Gees, KC and Sunshine Band, Donna Summer, Eagles, Boston, Commodors, John Denver, Chicago, Kenny Logins… A maguk idejében egy darabig fent libegtek a felszínen, mint a hab, majd eltűntek. Elcsépelt ócskaságok, gondoltam magamban. Olcsó tucatáru, ezzel csalták ki a kamaszok zsebpénzét.

Erre aztán elfogott a szomorúság.

Elég az hozzá, hogy változnak az idők. Ennyi az egész.

A kormányt tekergetve próbáltam felidézni a tinédzserkorunkban a rádióból hallott vacakokat, emlékszem-e? Nancy Sinatra – aha! Elég ósdi. A Monkeys is borzalmas. Még maga Elvis is elég sok pocsék számot énekelt. Aztán ott volt az a Trini Lopez vagy ki. Pat Boon legtöbb száma borotvaszappant juttatott eszembe. Fabienne, Bobby Rydell, Anette és persze Herman’s Hermits. Katasztrofális. Egymás után merültek fel bennem
a különféle eszement angol bandák. Hosszú hajjal, különös, hülye ruhákban jártak. Vajon hányat tudok még? Honeycomb, Dave Clark Five, Jerry, Pacemakers, Freddy, Dreamers… ennek se vége, se hossza. A hullamerev Jefferson Airplane, Tom Jones, ha csak a nevét hallom, végigfut a hátamon a hideg. Ott volt még az ő ocsmány utánzata: Engelbert Humperdinck, meg Herb Alpert, akitől bármit hallok is, csak reklámzene. A képmutató Simon és Garfunkel. Az idegbajos Jackson 5.

Mind egyforma.

Semmi változatosság. Mindig – mindig! – mindenki úgyis ugyanazt a nótát fújja. Csak a korszakok neve változik és az emberek cserélődnek. Az ilyen semmirevaló, értelmetlen, eldobható zene mindig volt és mindig lesz. Ahogy a Hold fogy és megtelik.

Ezen tűnődve meglehetősen hosszú utat tettem meg a kocsival. Közben megszólalt a Rolling Stonestól a Brown Sugar. Önkéntelenül elmosolyodtam. Ez már jó szám volt. Klassz – gondoltam magamban. Valamikor 1971-ben futhatott. Egy darabig rágódtam rajta, de nem jutott eszembe a pontos évszám. Nem is érdekes. Nem mindegy ma már, hogy 1971 vagy 72? Mit számít már az?

Lekanyarodtam a gyorsforgalmi útról, kerestem egy sűrű erdővel benőtt részt, hogy ott elföldeljem a macskát. Az erdő mélyén egy méteres gödröt ástam, és a Szeidzsu szupermarket zacskójába csomagolt Szardínia macskát belehelyezve, ráhantoltam a földet. Míg ezzel foglalatoskodtam, valahol egy madár fütyült fönn a fán, egyfolytában. Olyan magas hangokat vágott ki, mint egy fuvola. Miután betemettem a gödröt, az ásót beraktam a csomagtartóba, visszahajtottam a gyorsforgalmi útra, és zeneszó mellett indultam vissza Tokióba.

Gondolattalanul, csak a hangokra figyelve.

Rod Stewart és a J-girls szólt. A bemondó ez után egy örökzöld számot jelentett be. Ray Charlestól a Born to Lose. Szomorú nóta. Majd elsírja magát az ember tőle. „Amióta élek, mindig csak vesztek” – énekelte Ray. – „Most téged vesztettelek el.” Nagyon elszomorodtam tőle. Történetesen a leggyengébb ponton talált el. Elzártam a rádiót, lekanyarodtam egy parkolóba, az egyik ottani vendéglőben zöldséges szendvicseket meg kávét rendeltem magamnak. Előbb a mosdóban alaposan lemostam a kezemről a földet. Egy szelet szendvicset ettem csak, de két bögre kávét is ittam hozzá.

Eszembe jutott, hogy mi lehet ilyenkor a macskával. Ott fekszik a vaksötétben, rajta a zacskó, fülemben még ott volt a ráhulló föld zaja. De hát ennek így kellett lennie. Nekem is jobb, meg neked is, te macska.

Egy órán át merengtem így a vendéglőben, a tálon árválkodó zöldséges szendvicset bámulva. Egy óra múlva odajött az ibolyaszínű egyenruhába öltözött pincérlány, és félénken megkérdezte, leszedheti-e már az asztalt. Bólintottam.

Hát akkor… – mondtam magamnak.

Ideje, hogy visszatérjek az emberek társaságába.

3.

Munkát találni a hatalmas hangyabolyhoz hasonló fejlett kapitalizmusban nem túl körülményes művelet. Persze csak akkor, ha nem válogatunk annak fajtájában és minéműségében.

Mikor megvolt az irodám, elég jól bedolgoztam magam
a szerkesztőségi munkákba, eközben kisebb-nagyobb szövegeket magam is írtam. A szakmában sokakat ismertem ahhoz, hogy szabadúszó szövegíróként tudjak annyit keresni, ami
a saját megélhetésemhez elegendő. Tudniillik eleve nem költök magamra túl sokat.

Előkerestem régi noteszemet, megeresztettem néhány telefont, és kertelés nélkül megkérdeztem, tudnak-e adni valami testhezálló munkát. Bevallom, úgy alakult, hogy hányódtam egy darabig, de most megint belefognék valamibe. Mindjárt kaptam ezt-azt, semmi komolyabbat. PR-újságba vagy vállalati prospektusba hézagtöltő szövegeket. Ezeknek a fele – enyhén szólva – tökéletesen értelmetlen volt, senkinek semmi haszna nem volt belőle. Papír- és festékpocsékolás. Én azonban mit sem törődve ezzel, komolyan vettem a dolgomat. Eleinte mennyiségére nézve nem volt különösebben sok. Nagyjából napi két óra munka után sétálni indultam vagy mentem a moziba. Jó sok filmet láttam. Vagy három hónapon át éldegéltem ebben a tempóban. Azért mégiscsak megkönnyebbültem, mivel némiképp sikerült visszatérnem az emberek közé.

A változások röviddel az ősz kezdete után kezdtek mutatkozni körülöttem. A megbízások ugrásszerűen megszaporodtak. Szünet nélkül csengett a lakásomon a telefon, felduzzadt a postám. Rengeteg emberrel voltam megbeszélésen, üzleti ebéden, vacsorán. Mind nagyon barátságosak lettek, és ígérgették, hogy a továbbiakban is ellátnak majd munkával.

A magyarázat egyszerű volt. Nem kényeskedtem, válogatás nélkül, egymás után elvállaltam mindent. Határidő előtt összehoztam, zokszó nélkül végeztem a dolgomat, és jól olvasható szöveget hoztam össze. Gondosan, alaposan végeztem el olyan munkákat is, amit mások otthagytak, és egyszer sem vágtam pofákat, hogy kevesellem a tiszteletdíjat. Hajnali kettőkor felhívtak, hogy reggel hatig írjak húsz oldalt (mondjuk: az analóg órák előnyeiről, a negyvenes éveikben járó nők szépségéről, Helsinki városképéről – ahol persze sohasem jártam), és én fél hatra kész voltam a szöveggel. Ha javítani kellett, reggel hatra azt is megcsináltam. Érthető, hogy szárnyára vett a hír, kelendő lettem.

Olyan volt ez, mint a havat lapátolni.

Esett a hó, én pedig szorgosan az út szélére taszigáltam a kupacokat.

Nem volt énbennem egy csepp ambíció, se remény. Megragadtam a munkát a boldogabbik végénél, és jól elintéztem. Nem állítom, hogy ne jutott volna eszembe, hogy ez puszta időpocsékolás lenne. Végül azonban arra jutottam: ha nem sajnálják a papírt és a festéket, akkor nekem sincs okom panaszra, minek kímélném magam? Elvégre a fejlett kapitalizmus korában élek. Márpedig ott legfőbb érték a pazarlás. A politikusok ezt a belső kereslet élénkítésének nevezik. Én esztelen pocsékolásnak. Nézeteltérés esete forog fenn. Persze keresni kell
a közös nevezőt a többiekkel, elvégre ugyanabban a japán
társadalomban élünk. Ha nem tetszik, lehet menni, kérem, Bangladesbe vagy Szudánba.

A fenti országok iránt azonban semmi különösebb érdeklődést sem éreztem.

Ugyanezért dolgoztam nyugodtan tovább.

Akkoriban már nemcsak reklámszövegekre, hanem folyóiratcikkekre is kaptam megbízást. Valamilyen ismeretlen okból többnyire női lapokba írtam interjúkat, azoknak készítettem egyszerűbb riportokat. Ezek a munkák sem voltak érdekesebbek a reklámújságok szövegezésénél. A lapok jellegénél fogva interjúalanyaim zöme a művészvilágból került ki. Akármit kérdeztem, csakis egy kaptafára készült válaszokat kaptam. Ezek valahogy már előre tudják, mit akarnak mondani, mielőtt még kinyitnám a számat. Hovatovább előfordult, hogy a menedzser előre magához rendelt, és mindent kiszedett belőlem. Előre megvolt az egész kérdezz-felelek. Egy tizenhét éves énekes lány mellett a szervező egyszer beszólt az interjúba:

– Na, nem ezt beszéltük meg! Erre nem lehet válaszolni.

Néha komolyan tartottam tőle, hogy a nő a menedzsere nélkül talán még azt sem tudja, hogy október után melyik hónap következik. Az efféle mesterkedést nem is lehet interjúnak nevezni. Én azonban megtettem, ami tőlem telt. Előzetesen alaposan felkészültem, és igyekeztem kitalálni olyat, ami másoknak nem nagyon jut eszébe. Apró részletekig kidolgoztam mindent. Mindezért azonban senkitől sem kaptam egy jó szót vagy vállveregetést, nem értékelték különösebben buzgóságomat. Én mégis abban leltem kedvemet, hogy beleéljem magam a témába. Autogén tréning. A kezem és az agyam egy időre elszokott a munkától, végre igazi – jóllehet értelmetlen – munkára foghattam magam.

Lábadozás. Visszatérés az emberek közé.

Olyan hajtás következett nap nap után, amilyenben még soha nem volt részem. A menetrendszerű munkák mellett sok váratlan beugrás is volt. Ha valamit senki sem vállalt, az a végén biztos nálam kötött ki, csakúgy, mint a bonyolult és vesződséges riportok nagy része. Olyanná lettem, mint a roncstelepek
a városszélen. Mindent, ami elromlott, azt hozzám vágták, csináljam meg, olykor késő éjjel, mikor már mások nyugodtan aludtak.

Ennek köszönhetően soha nem látott mértékben felduzzadt a takarékbetétem. Igaz, időm sem volt rá, hogy a pénzemet elverjem. Viszont megszabadultam az autómtól, mellyel már annyi baj volt, és olcsón átvettem egy ismerősöm Subaru Leone kocsiját. Nem volt ugyan a legújabb modell, de nem túl sokat futott, sztereós lejátszóval meg légkondival. Életemben először volt ilyen jó autóm. A régi lakásom nagyon kiesett a közlekedésből, ezért átköltöztem Sibuja városközpont közelébe. Kicsit közel volt a gyorsforgalmi út az ablakhoz, de ettől eltekintve nagyon jól bevált a kis lakás. A munka során néhány lánnyal is megismerkedtem, akik lefeküdtek velem.

Rehabilitáció.

Tisztában voltam vele, melyik nővel lehet kezdeni, melyikkel nem. Ahogy öregszik az ember, belejön az ilyesmibe. Azt is tudtam, mikor alkalmas az idő a szakításra. Meglehetősen simán és kellemesen ment. Nem sértettem meg senkit, és engem sem bántottak. Talán csak valami komolyabb kötés hiányzott, ami megreszketteti az ember szívét.

Legjobban azzal a lánnyal éreztem magam, aki a telefonközpontban dolgozott. Valami év végi bulin ismerkedtünk össze.

Először jól felöntöttünk a garatra, nevetgéltünk egy kicsit, majd nagy egyetértésben elvonultunk a lakásomra, és lefeküdtünk
egymással. Jó eszű és nagyon is jó lábú nő volt. Sokfelé kocsikáztunk kéz alatt szerzett Subarummal. Amikor csak kedve szottyant rá, máris jött a telefon, hogy nálam alhatna-e. Partnereim közül egyedülállóan „csont nélküli” találat volt ez a nő, de ő is meg én magam is tudtam, hogy kapcsolatunk sehová sem vezet. Hallgatólagosan megosztottuk magunk között ezt a kis haladékot, melyet az élet kínált nekünk. Olyan szívderítő napjaim, mint amelyeket vele töltöttem, rég nem voltak már. Gyengéden összeölelkezve meghitten, csendesen beszélgettünk. Főztem neki, születésnapi ajándékokat cseréltünk, dzsesszklubba jártunk, koktélokat ittunk. Hangos szó sem esett közöttünk soha. Mindketten mindent megkaptunk egymástól, amit csak akartunk. Persze azért csak véget ért ez is. Egy szép napon váratlanul, püff neki! Akár a filmszakadás.

Távozása sokkal nagyobb űrt hagyott maga után, mintsem gondoltam volna. Elviselhetetlen hiányérzet fogott el. Úgy gondoltam, hogy egymás után mindenki elhagy, én meg mindig visszamaradok, folyton csak halasztásban vagyok. Valóságos emberként nem éltem valóságos életet.

Ám annak, hogy űrt éreztem magamban, nem ez volt a fő oka.

A legfőbb gondom az volt, hogy szívem mélyén nem is kívántam őt. Pedig gyengéd érzelmekkel teli, kellemes órákat töltöttem vele kettesben. Alapjában véve mégsem kellett nekem. Három napba telt, de egyértelműen megbizonyosodtam arról, hogy ez így van. Úgy bizony, végeredményben én a Holdon jártam, miközben ő ott feküdt mellettem. Miközben a mellével az oldalamnak nyomódott, én inkább valami mást akartam volna.

Négy esztendőbe telt, míg az életemet kiegyensúlyoztam. Pontosan elvégeztem a kapott feladatokat, bírtam az emberek bizalmát, nem sokan, de néhányan jó szívvel voltak hozzám. Ám mondanom sem kell, ez még nem minden. Ez még egyáltalán nem elegendő. Valószínűleg az eltelt idő alatt egyszerűen csak visszatértem a kiindulóponthoz.

– Hát akkor… – mondtam magamnak – még megérem, hogy harmincnégy éves koromra visszajutok a rajtvonalhoz. Most mit csináljak? Mitévő legyek?

Gondolkodnom sem kellett, tudtam én azt elejétől fogva.
A döntés már jó ideje a fejem fölött függött, mint egy tömör felleg, csak nem tudtam eltökélni magam, nap nap után csak halogattam. Indulás a Delfin szállóba! Ott a kezdőpont!

A Delfinben pedig találkoznom kell vele. A szállóba ő kalauzolt el, Kiki, a jobb körökben forgolódó örömlány. Ő most ezt kívánja tőlem.

Ekkor még nem tudhattam, de az olvasó kedvéért a nőnek szüksége van egy névre. Akkor is, ha egyelőre feltételes, megelőlegezett ez a név. Mindegy, a nő neve: Kiki. Így, fonetikus írással, kétszer „ki”. Igaz, hogy csak később mondták meg nekem, hogy tényleg így hívják. Hogy milyen körülmények között tudtam meg, arra majd a maga idején visszatérek, de már ennél a fordulónál meg kell neveznem. Ő Kiki. Legalábbis abban
a zárt, call-girl társaságban ezen a néven emlegették. És nála van az indítókulcs. Vissza kell hívnom abba a szobába, melyet ha elhagyunk, nincs többé visszatérés. Lehetséges-e ez? Nem tudom, de nincs más hátra, mint hogy mégis megpróbálkozzam vele. Onnan indul újra a körforgás.

Összecsomagoltam, és hamarjában elintéztem az esedékes munkákat. A következő hónapra szóló előjegyzéseket pedig egytől egyig lemondtam. Mindenkit felhívtam telefonon, mondván, hogy halaszthatatlan családi ügyben egy hónapra el kell hagynom Tokiót. Némelyik szerkesztő zsörtölődött egy kicsit, de mivel először fordult elő velem ilyesmi, a programok pedig még messze voltak, nem volt gond szerezni addig valakit helyettem. Végül is mindenki megértette, hogy mennem kell. Megígértem, hogy egy hónap múlva pontosan visszatérek és felveszem a munkát.

Felültem a repülőre, és megérkeztem Hokkaidóra. Ez 1983 márciusának elején történt.

Naná, hogy nem tudtam egy hónap leforgása alatt levonulni a küzdőtérről.

4.

Előbb még két napra foglalt taxival meg egy fotóssal sorra jártuk a behavazott Hakodate vendéglőit.

Anyaggyűjtésem rendszeres és hatékony volt. Az efféle riportoknál az alapos előzetes tájékozódás és a program részletes kidolgozása a legfontosabb. Mielőtt elindulnék, gondosan begyűjtök minden szükséges tudnivalót a témáról. Az olyan munkához, mint az enyém, messzemenő segítséget nyújtanak mindenféle felméréseket készítő szervezetek. Ha rendesen befizetem a tagdíjat, utánanéznek és majdnem mindent kiderítenek helyettem. Ha például a vendéglőket kérem Hakodatéban – tekintélyes dokumentációt prezentálnak nekem. Nagy teljesítményű számítógépeikkel igen ügyesen kiszednek az információk útvesztőjéből mindent, ami csak kell. Lemásolják, iratrendezőbe rakják és leszállítják. Persze korántsem ingyen, de ahhoz képest, hogy mennyi időt és fáradságot lehet vele megtakarítani, egyáltalán nem komoly az összeg.

Ettől függetlenül magam is utánajárok a témának az utazással kapcsolatos adattárakban meg a vidéki lapok témafigyelő szolgálatainál. Ha ezeket mind összegyűjtöm, jókora paksaméta kerekedik belőle. Ebből választom ki azokat az üzleteket, éttermeket, amelyek szóba jöhetnek. Mindegyikbe előre odatelefonálok, megkérdezem a nyitva tartást meg a szünnapot. Ha mindez megvan, akkor jelentősen lerövidül a helyszíni adatgyűjtés és maga a riport. Megvonalazom a füzetemet, időbeosztást készítek, a térképen bejelölöm az odavezető utat. Minimálisra szorítom az ismeretlen elemek számát.

A helyszínen a fotóssal sorban végigjárjuk a vendéglőket. Mondjuk, vagy harmincat. Belekóstolunk az ételekbe, hogy finomítsuk az ízlelésünket, de csak keveset eszünk, a többit szépen otthagyjuk. Ilyenkor eltitkoljuk, hogy mi járatban vagyunk. Nem is fényképezünk. Amikor kimentünk az üzletből, a fotóssal megbeszéljük a tapasztaltakat, és egytől tízig, emelkedő sorrendben osztályozunk. A jókat megtartjuk, a rosszakat elejtjük. Arra törekszünk, hogy fogyjanak, nagyjából több mint a felét kirostáljuk.

Ezzel egyidejűleg helyi kis lapoktól kérünk listát, ajánlanának vagy öt olyan éttermet, mely a mi figyelmünket elkerülte. Ezeket is végigjárjuk, kiválogatjuk. Végül telefonálunk azoknak, akik a végső rostán fennmaradtak, megmondjuk nekik, milyen laptól mennénk riportra hozzájuk, engedélyt kérünk a fényképezésre. Ezzel két napunk már el is telt, de aznap estére már jórészt el is készültem a szöveg kéziratával a hotelszobában.

Másnap, amíg én kikérdezem a főnököt, a fotós gyorsan lefényképezi az ételeket. Csak röviden. Három nap alatt lezavarjuk az egészet.

Természetesen vannak kollégák, akik sokkal hamarabb lekenik a cikket, de ők nem néznek utána ilyen alaposan. Alkalmasint végigjárják a híresebb helyeket és kész. Nem kóstolnak meg semmit, hiszen nekik a szöveg megírása a dolguk. Rászánták magukat, hát szépen meg is írják.

Ha valaki ezt becsületesen akarja végigvinni, hadd törje magát, aki meg csak félvállról veszi a feladatot, az megcsinálhatja úgy is. Így vagy úgy, a végeredményt illetően alig van eltérés
a két módszer között. Felületesen nézve mindegy, de ha jobban odafigyelünk, éppenséggel kitetszik némi kis különbség.

Nem azért mondom, mintha dicsekedni akarnék. Éppen csak szerettem volna körvonalazni a munkamódszeremet, hogy megértsék, milyen fajtájú eldobható áru az, melynek előállításában közreműködöm.

A hakodatei riportra elkísérő fotóssal már előzőleg is dolgoztunk néhányszor. Többnyire jól kijöttünk egymással. Profik voltunk, mint a maszkos, steril gumikesztyűs, makulátlan fehér csizmás boncmesterek. Gyors, precíz munka a miénk. Semmi felesleges szószaporítás, tiszteletben tartjuk egymás munkáját. Mindketten tudjuk, hogy ez favágás, a megélhetésért való kulimunka. Akárhogy is, ha egyszer elvállaltuk, csináljuk meg rendesen. Ebben az értelemben is profik vagyunk. Harmadnap estére elkészültünk a végső szöveggel.

A negyedik napot meghagytuk tartaléknak. A munkával már végeztünk, semmi tennivalónk nem maradt, kocsit béreltünk, és a hegyekbe mentünk terepsíelésre. Este bográcsoztunk, iszogattunk kettesben. Kellemesen eltöltöttük a napot.

Lefekvés előtt felhívtam a tudakozót, hogy megérdeklődjem a Delfin Szálló számát.

Mikor megmondták, felültem az ágyban és felsóhajtottam. Már biztos lehettem benne, hogy egyáltalán létezik ilyen nevű szálló. Megnyugtatóan hangzott, hiszen az sem lepett volna meg, ha azóta lebontották volna. Mély lélegzetet vettem, és felhívtam a kapott számot. Rögtön felvették. Kissé zavarba is jöttem. Túl simán ment.

Fiatal női hang jelentkezett. Még hogy egy nő?! Na ne.
A Delfin nem olyan szálló, ahol ilyenek ülhetnének a recepciós pulthoz.

– Tessék, Delfin Hotel – mondta.

Elbizonytalanodva, a biztonság kedvéért rákérdeztem a címükre. Pontosan egyezett a régivel. Talán újabban alkalmaztak egy nőt. Mondtam, hogy szobát szeretnék foglalni.

– Nagyon szépen köszönjük, egy kis türelmet kérek, azonnal kapcsolom a szobafoglalást – közölte velem a leányzó vidáman, frissen.

Még hogy külön megy a szobafoglalás? Ezt már nem tudtam mire vélni, egészen összezavarodtam. Mi esett ebbe a Delfin Szállóba?

– Elnézését kérem, hogy megvárakoztattam – szólt egy fiatalos, dinamikus és barátságos férfihang –, itt a szobafoglalás.

Kétségtelen: egy profi szállodai menedzser hangja.

Egyelőre három napra egyágyas szobát foglaltam, mondtam a nevemet és tokiói telefonszámomat.

– Szolgálatára! – hangzott a kérésemet megerősítő válasz. – Holnaptól három éjszakára rendelkezésére áll az egyágyas szoba.

Nem jutott eszembe, mit is mondhattam volna még, megköszöntem hát és zavartan letettem a kagylót. Ezután, érthetetlen módon, zavarom csak egyre mélyült, és egy darabig csak bámultam a telefonra. Úgy éreztem, hogy valaki igazán ideszólhatna, hogy mondjon valami elfogadhatót. De persze nem jött ilyen hívás. Na, jó, ahogy lesz, úgy lesz, gondoltam, és felhagytam a töprengéssel. Majd ha ott leszek, úgyis minden kiderül. Nincs más hátra, mint odamenni. Végül is szó sem volt róla, hogy ne mennék. Nem volt más választásom.

Letelefonáltam a hakodatei szálloda portájára, ahol aznap megszálltam, és megkérdeztem a másnap Hakodatéből Szapporóba menő vonatok menetrendjét. Volt egy éppen megfelelő expresszjárat déli 12 előtt. Kértem a szobapincértől fél üveg whiskyt, és azt iddogálva néztem a televízió késő éjszakai műsorát. Clint Eastwood egyik westernfilmje ment. A színész egyetlenegyszer sem mosolyodott el, még „kesernyésen” sem. Én többször is elnevettem magam, bezzeg ő rezzenéstelen maradt. Végére értem a filmnek, a whiskynek, eloltottam hát a villanyt, és reggelig aludtam egy jót. Nem álmodtam semmit.

*

Az expresszvonat ablakából csak havas tájakra nyílt kilátás. Derült volt az idő, ha sokáig néztem kifelé, káprázni kezdett a szemem. Rajtam kívül egyetlen utas sem nézett ki az ablakon. Tudták, hogy egyebet úgysem láthatnak, csak havat.

Kihagytam a reggelit Hakodatéban, így 12 előtt már mentem is az étkezőkocsiba, hogy egyek valamit. Omlettet, hozzá sört. Szemben velem egy ötvenes, öltönyös, nyakkendős úr, ő is sörözött, hozzá sonkás szendvicset fogyasztott. Elsőre láttam rajta, hogy csakis gépészmérnök lehet, és tényleg az volt. Megszólított, és beszélgetés közben megtudtam tőle, hogy az Önvédelmi Erők repülőgépeinek karbantartó műhelyében dolgozik. Szovjet vadászgépek és bombázók akkoriban gyakori határsértéseivel traktált, jóllehet nem sok érdeklődést tanúsítottam az oroszok gonosz mesterkedései iránt. A mérnök később rátért az F4 Phantom gépekre, egyre szörnyülködött, hogy mennyire gazdaságtalanok, bevetéskor mennyi üzemanyagot zabálnak. Szörnyű pocsékolás!

– A japán repülőgyárak sokkal olcsóbbat tudnának gyártani. Nem maradnának alul teljesítményben sem az F4-hez képest. Tudnánk mi olcsón hőlégsugaras vadászgépet gyártani, ha akarnánk. Azonnal, ha kell.

Kifejtettem, hogy a fejlett kapitalizmusban a legnagyobb erény éppen a pazarlás. Ha a japánok megvásárolják az
üzemanyagfaló amerikai harci gépeket, azzal bizonyos értelemben meglódítják a világ fogyasztását, és hozzájárulnak vele ahhoz, hogy a kapitalizmus még magasabb fokra hágjon. Mi lenne, ha mindnyájan egyszerre abbahagynánk a pazarlást? Borzasztó felfordulást idéznénk elő, talán a világgazdaság is megroggyanna tőle. Az üzemanyag-pocsékolás ellentmondása élteti a gazdaságot, annak élénkülése pedig megint csak újabb anyagokat fecsérel majd.

Meglehet, ismerte el az ember rövid gondolkodás után, de hozzátette, hogy ő személy szerint a gyermekkorát a tőke- és anyaghiányos háborús időkben élte át, és emiatt nem tudja felfogni az ilyen újmódi társadalmat a maga valójában.

– Mi mások vagyunk, mint maguk, fiatalok, nem nagyon tudunk az ilyen bonyolult eszmékkel megbarátkozni – mondta kesernyés mosollyal.

Nyilván a mai idők nekem sem rokonszenvesek, de mit kezdtem volna egy ennél jóval hosszabbra nyúló beszélgetéssel? Nem erőltettem hát tovább a témát. Nekem sem tetszettek
a szóban forgó ügyletek, viszont mégiscsak fel kell fogni és tudatossá tenni őket. Kettőnk között azért jócskán volt különbség, de nem akartam belemenni, inkább elfogyasztva az omlettemet, elbúcsúztam és visszamentem a helyemre.

Szapporóba érkezve úgy döntöttem, hogy gyalogosan ballagok a Delfin Szállóba azon a szélcsendes délutánon. Csomagom mindössze egy oldaltáska volt. Mindenütt szennyes hókupacok az egész városban. A levegő is csípős, csak óvatos, apró lépésekkel lehetett előrehaladni. Gimnazista lányok jöttek, arcukat pirosra festette a hideg, leheletük fehéren gomolygott, de olyan tömören, hogy írni lehetett volna rá. Gondtalanul bámészkodva ténferegtem az utcán. Utoljára vagy négy és fél éve jártam ott, és meglehetős nosztalgiát keltett bennem az újbóli találkozás.

Útközben betértem egy kávéházba, szusszanásnyi pihenő céljából, konyakos kávéra. Körülöttem az idevalósiak egészen magától értetődően foglalatoskodtak, tették a dolgukat. Szerelmesek bizalmasan suttogtak egymással, üzletemberek kiteregetett tervek fölött számadatokat egyeztettek, egyetemisták vitatták meg a sítábort, vagy a Police új nagylemezét.

Efféle hétköznapi jelenetek Japánban akárhol másutt is előfordulhatnak. Mondjuk, ha Jokohamában vagy Fukuokában látom, abban sem lehetett volna találni semmi különösebbet. Mindezek ellenére – jóllehet külsőleg semmi sem indokolta – mégis rám tört az idegenség hevesen perzselő érzése, miközben konyakos kávémat kortyolgattam. Egyedül én voltam az ott ülők közül nem odavalósi. Nem volt az égvilágon semmi közöm sem a városhoz, sem annak hétköznapi életéhez. Igaz, ha éppen arról van szó, hogy valamelyik tokiói kávézóban törzsvendégnek érezném-e magam: hát ott sem. A fővárosban mégsem fog el a magány érzése ilyen hevesen. Iszom a kávét, meg olvasok, egészen szokásos módon múlatom az időt, eltöltöm ott az életem egy részét, anélkül, hogy mélyebben eltöprengenék rajta, hogy mit is keresek ott.

A vidéki kávéházban meg olyan számkivetettnek éreztem magamat, mint akit egyedül kitettek a jégre egy sarkvidéki szigeten.

Szóval, hiába ugyanaz a környezet, mint bárhol másutt, de ha a felszínt lehántjuk, kiderül, hogy ez a hely nem illeszkedik bármely más, általam ismert helyhez.

Mintha más bolygón járnék. Ahol bizonyos funkciók egyáltalán nem működnek – ám, hogy melyek, azt csak úgy dönthetem el, hogy egyenként próbát teszek velük.

Viszont abból, ahogy hozzáérek valamihez, már mindenki számára kiderül, idegen bolygóról származom. Erre mind fel fog ugrani és rám mutogat: te más vagy, más vagy, más vagy!

Kávézás közben ezen tűnődtem. Képzelődés!

Tény, hogy elfogott a magány. Nincs kapcsolatom senkivel. Ez az én bajom. Magamhoz tértem ugyan, viszont senkim sincsen.

Mikor szerettem én legutoljára valakit őszintén?

Jó ideje van már annak. Talán a két jégkorszak között előfordult. Mindenesetre elég régen lehetett. Afféle messzi történeti múltban, mint a jura, a dinoszauruszok kora. Ami után minden eltűnik, a sárkánygyík, a mamut, a kardfogú tigris. Még a diáklázadások idején a Mijasita parkba dobott könnygázgránát is. Majd beköszönt a fejlett kapitalizmus kora. Engem pedig benne felejtettek, árván, egymagamban.

Kifizettem a számlát, és távoztam a kávézóból. Gondolkodás nélkül indultam egyenesen a Delfin Szálló felé. Egy kicsit tartottam ugyan tőle, hogy már nem emlékszem jól, és vajon mindjárt megtalálom-e, de aggodalmam feleslegesnek bizonyult. Rögtön meglett. Csakhogy hatalmas változáson ment át, 26 emeletes felhőkarcolóvá változott át. Bauhausra emlékeztető modern vonalvezetés, fényeket visszaverő, óriás üvegfelületek, kocsifelhajtó, elegáns egyenruhába bújtatott londinerrel, aki odavezényli
a taxikat a helyükre. Üvegborítású lift vitt fel a tetőn lévő étterembe… ki tudna egy ekkora épületet eltéveszteni? A bejáratnál márványba vésve egy domborművű delfin, alatta az oszlopon felirat:

Delfin Hotel

Leesett az állam a csodálkozástól, vagy húsz másodpercen keresztül álltam ott és álmélkodtam. Azután egy akkorát sóhajtottam, hogy talán egyenest a Holdig ért. Enyhén szólva megdöbbentő volt.

5.

Viszont csak nem álldogálhattam örökké földbe gyökerezett lábbal, tátott szájjal a hotel előtt, fogtam magam és bementem.
A cím is egyezett, a név is. Mi mást tehettem volna? Elvégre foglalásom is volt.

Fel a lejtős kocsifeljárón, a csillogó-villogó forgóajtón át. Odabent akkora előtér, akár egy tornacsarnok, terebélyes lépcsők vezettek emeleteken át felfelé. Mindenütt, amerre a szem ellát: üveg, zuhog befelé a természetes napfény. Óriás, méregdrága fotelok, közöttük dús lombú dísznövények. Túloldalt pompás kávézó, ahol, ha szendvicset rendelsz, luxus sonkást kapsz, négy darabot hoznak hatalmas ezüsttálcára felhalmozva, mindegyik akkora, mint egy-egy névjegy, mellé művésziesen elrendezett savanyút tesznek és burgonyaszirmot. Ha még kávé is kell hozzá, akkora számlát kapsz a végén, melynek összegéből szerényen kitelik egy négytagú család ebédje. A falon többméteres olajfestmény, valami hokkaidói láp képe. Művészi értéke nincs neki, de az biztos, hogy gyönyörűséges.

Valami gyűlést rendezhettek éppen, mert rengetegen nyüzsögtek a hallban. Jól szituált, középkorú urak tanyáztak a fotelokban, gondtalanul nevetgélve társalogtak. Mindegyiknek előreugró állkapcsa volt, és még a lábukat is egyformán rakták keresztbe. Gondolom, orvosok, netán egyetemi tanárok lehettek. Tőlük távolabb – lehet, hogy az előkelő gyülekezethez tartozhattak, nem tudom – jól öltözött, fiatal nők csoportja, a társaság egyik fele kimonót, a másik kosztümöt viselt. Néhány külföldi is volt ott, meg öltönyös, attasétáskás üzletemberek, akik gondosan ügyeltek arra is, hogy nyakkendőjük nehogy túl feltűnő legyen.

Röviden: a Delfin Szálló luxusszállodába ment át.

Rendesen belefektették a pénzt, és szépen vissza is nyerik belőle. Tudtam én, hogy megy az ilyesmi, elvégre írtam én már PR-cikket szállodalánc megrendelésére. Az ilyen szálloda létesítésekor mindent gondosan előre elterveznek, az első lépéstől az utolsóig. A profik összedugták a fejüket, számítógéppel összegyűjtve a szükséges infókat, elvégezték a tüzetes próbaszámításokat. Ilyenkor még a vécépapír beszerzési árát és a felhasznált mennyiséget is jó előre felbecsülik. Diákokat alkalmaznak, akik Szapporo utcáin számlálják a járókelőket, kiderítik a házasságok, a házasulandó férfiak és nők számának várható alakulását a környéken. Szóval számba vesznek mindent az égvilágon. Így azután az üzemeltetési kockázat egyre csökken. Nem sajnálják az időt, egészen részletes tervezetet dolgoznak ki, projektstábot hoznak össze, területet vásárolnak. Dolgozókat verbuválnak, hatásos propagandát folytatnak. Ami csak anyagiakkal megoldható és azzal kecsegtet, hogy a befektetés megtérül, abba nyakló nélkül döntik a pénzt. Ez a fajta ugyanis a nagy üzlet. Ebben csakis különféle tőkéscsoportok égisze alatt összegyűjtött komoly nagyvállalkozások konglomerátumait alkalmazzák. Ugyanis akármennyire is lefaragják a kockázati tényezőket, maradnak még kiszámíthatatlan, előre nem látható, lappangó veszélyek, és az ebből származó veszteségeket csak ilyen nagyságrendű fúziók tudják lenyelni.

Az új Delfin azonban – őszintén szólva – nem egyezik az én ízlésemmel.

Legalábbis – egyéb esetben – saját jószántamból nem szállnék meg ilyen helyen. Drága is, és túl nagy a felhajtás. Ez alkalommal azonban mit lehetett tenni, a szálló már átváltozott, ez van.

Odamentem a pulthoz, és bemondtam a nevem. Világoskék blézerbe bújt nők mosolya fogadott, fogpasztareklámot és szakmai kiképzésük alapjait idézve. Blúzuk hófehér, mint a szűz hó, hajuk gondosan összefogva. Aki a három közül odajött hozzám, szemüveges volt ugyan, de jól állt neki. Kicsit megnyugodtam, ő volt a legcsinosabb, és első látásra vonzalmat ébresztett bennem. A mosolyában volt valami megkapó. Lényében valósággal megtestesült a luxushotel tündéri szelleme. Arany varázspálcikával csillámport szórva, mint egy Disney-filmben, elővarázsolja majd a szobakulcsomat, gondoltam magamban.

Ám a nő varázsvessző helyett számítógépet használt. Ügyesen bezongorázta a billentyűkön a nevemet, a hitelkártyám számát, azonosított a képernyőn, és máris átnyújtotta a kártyaforma kulcsot, mosoly kíséretében. 1523 – ez volt a szobám száma.

Kértem és kaptam tőle még egy prospektust is a Delfinről. Megkérdeztem, hogy mióta működik ez a műintézet, mire ő reflexszerűen rávágta, hogy idestova öt hónapja, vagyis a múlt év novembere óta.

– Kérem, szeretnék valamit kérdezni… – fűztem tovább
a szót, üzleti mosolyomat felöltve. Mert bizony nekem is van ám olyan.

– Volt ugyanitt régen egy kis szálló ugyanezen a néven, nem tudja, mi lett azzal a Delfinnel?

A kérdés hallatán a nő mosolya kissé lelappadt, arcán átgyűrűzött némi zavar, mint mikor valaki egy szép, csendes és tiszta forrásba belehajít egy söröskupakot. Ám a hullámok rögtön elültek, a felszín kisimult. A megújult mosoly sokszorosan felülmúlta a zavar előttit. Elismeréssel figyeltem az arc bonyolult színeváltozását. Olyan hangulatot keltett, mintha a forrás tündére előlebegett volna és megkérdezi: tessék mondani, arany- vagy ezüstkupakot tetszett a vízbe dobni? A valóságban persze nem ez történt.

– Vajon, hogy is volt ez… – tűnődött el a nő, mutatóujjával könnyedén megigazítva orrán a szemüvege hídját. – Valószínűleg ez még a nyitás előtti időkben lehetett, és akkor mi még tulajdonképp… – mondta, de itt elakadt a szava, nem tudta folytatni a beszédet, elnézést kért.

– Ühüm – mondtam, és idővel egyre jobban kezdett tetszeni ez a nő. Szerettem volna én is eljátszani ezt a szemüvegfigurát, de nekem sajnos nem volt mit igazítanom. – Nos, talán akkor… talán akad valaki, akitől meg lehetne tudakolni, mi történt… – kockáztattam meg.

Ő visszatartott lélegzettel gondolkodott egy keveset, ezalatt még a mosoly is eltűnt az arcáról. Mosolygással egy időben lélegzetet visszafojtani nem könnyű mutatvány, aki nem hiszi, próbálja csak meg, majd meglátja.

– Elnézését kérem – szólalt meg végül –, tessék várni egy kicsit. – Azzal eltűnt, és fél perc múlva már újra ott is volt egy negyvenes, fekete öltönyös férfi kíséretében, akit a profi szállodamenedzser hangulata lengett körül. Találkoztam én már sokszor – munkáim révén – ilyen jelentős személyiségekkel. Különös lények ezek. Többnyire mosoly játszik ajkuk körül, de ebből van náluk raktáron vagy huszonötfajta, az alkalomnak megfelelőt onnan kapják elő. Az udvariasan hűvösektől kezdve a diszkrét elégedettségig ott van mindenféle. A fokozatok meg vannak számozva, egytől huszonötig. Ahogy a helyzet megkívánja, golfütő módjára előhúzzák az alkalomhoz illőt. Az emberem éppen ez a típus volt.

Könnyedén meghajolva köszöntött egy középkategóriájú mosoly kíséretében. Ebből mindjárt hárommal lejjebb kapcsolt, ugyanis öltözékem nem tett rá túl jó benyomást. Pehellyel töltött kurta vadászzekém (mellén ráhímzett Keith Haring felirattal), gyapjúsapka a fejemen (osztrák hegyivadászok hordanak ilyet), vastag nadrág, temérdek zsebbel. Hótaposó bakancsok egészítették ki felszerelésemet. Ruházatom remek darabjait nagy műgonddal válogattam, de a szálloda halljában talán túlságosan is strapabírónak tűnhettek. Nem tehettem róla, ízlések és pofonok különböznek.

– Bátorkodom érdeklődni, milyen kérdése van szállodánk viszonylatában? – szólt az ember meglehetős udvariassággal.

Kezeimet a pulton nyugtatva megismételtem a nőnek előzőleg már feltett kérdésemet. A menedzser olyan pillantást vetett Disney-karórámra, mint egy állatorvos az előtte heverő macska kificamodott lábára.

– Ha nem vagyok indiszkrét – folytatta –, megtudhatnám az okát, miért érdekli a régi fogadó sorsa?

Röviden felvázoltam a helyzetet: jó néhány éve megszálltam itt, és az akkori tulajdonossal jó viszonyba kerültünk. Ezúttal pedig, annyi év után idelátogatva, azt tapasztalom, hogy a helyzet gyökeresen megváltozott. Kíváncsi vagyok, mi is történhetett. Természetesen érdeklődésem tisztán magánjellegű.

Az ember többször is bólintott, majd gondosan megválogatva szavait, így szólt:

– Őszintén szólva, magam sem vagyok kellően tájékozódva az ügy részleteiről. Annyit azonban elmondhatok önnek, hogy ezen a helyen állt egykor az a Delfin Szálló, melynek telkét megvásárolva, annak régi helyén felépítettük ezt az új hotelt. Csak
a név azonos, a vállalkozás egészen más, és ezenkívül semmilyen részletben semmilyen azonosság nincsen.

– Vajon miért maradt meg a név? – tettem föl a kérdést.

– Elnézést, de ami ezt illeti, nincs róla tudomásom, hogy…

– Nem tudja, mi lett a szálló tulajdonosával?

– Bocsásson meg, kérem… – mosolygott rám a férfi, átváltva a tizenhatos számú mosolyára.

– Ki tudna valami felvilágosítást adni? Vajon mi történhetett?

– Kérem szépen… – gondolkodott el az ember, kissé félrehajtott fejjel –, nekünk a helybeliekkel, illetve a megelőző időkben történtekkel nincs semmiféle kontaktusunk, úgyhogy hamarjában…

Volt valami abban, amit mondott, de szöget ütött a fejembe. A menedzser és a nő válaszában volt valami gyanús mellékzönge. Semmi kivetnivalót nem találtam benne, de mégsem tudtam simán napirendre térni az ügy felett. A riportok készítése során rám ragadt bizonyos megérző képesség, mellyel érzékelni tudom a szavak mögött lappangó elhallgatást vagy az arckifejezésen tetten érhető hazugságot. Ebben az esetben is egy pillanatra átvillant rajtam: igen, a szavak mögött bujkál valami. Ám az világossá vált, hogy akkor és ott nem tudok semmit kipréselni ezekből az emberekből. Megköszöntem a derék férfiú fáradozását, érdeklődésemért ő is könnyedén és udvariasan hálálkodott, majd visszavonult. Miután eltűnt hátul, a nőtől megérdeklődtem az étkező hollétét, meg a szobapincért, mire
ő készségesen megadta a kért felvilágosításokat. Végig a szemébe néztem, amíg hozzám beszélt. Nagyon szép szeme volt. Valami vonzót találtam a tekintetében. Végül el is pirult. Ettől még jobban megkedveltem. Miért is? Talán mert ő volt a hotel tündére? Mindenesetre megköszöntem a felvilágosítást, elléptem a pulttól, és a lifttel felmentem a 15. emeletre, a szobámba.

Az 1523-as meglehetősen kényelmes, egyágyas szobának igen tágasnak bizonyult, nagy fürdőszobával. A hűtő telezsúfolva mindenfélével. A jókora íróasztalon levélpapír, boríték, remek írószerek. A fürdőszobában sampon, öblítő, borotválkozás utáni arcszesz, fürdőköpeny, szóval, mindennel el volt látva, ami csak kell. Öblös szekrény, új, süppedő szőnyeg. Levettem cipőt, kabátot, és a díványon olvasgattam a hotel prospektusát. Micsoda minőség volt az! Értettem hozzá, szerkesztettem már olyat. Beleadtak apait-anyait, nem takarékoskodtak semmivel.

A Delfin Hotel vadonatúj, nagyvárosi luxusszálloda – írták –, ellátva a legmodernebb berendezésekkel, hogy éjjel-nappal teljes körű kiszolgálást biztosítson vendégeinek. A helyiségeket kényelmesre, tágasra tervezték, válogatott berendezési tárgyakkal, a szobák csendesek, meleg hangulattal várják a vendéget. A füzet „emberközeli”-nek nevezte a szállodában kialakított tereket. Magyarán: mindez rengeteg pénzbe került, ezért olyan magas a szobaár.

Végigolvasva láttam, hogy a hotel tényleg el van látva mindennel. A szuterénben nagy alapterületen üzletek. Uszoda, szauna, szolárium, beltéri teniszpálya, edzőterem, torna-, wellness-, de tanácsterem is, szinkrontolmács berendezésekkel, étteremből öt különféle, bárból három. A kávézó késő éjszakáig nyitva. Limuzinszolgálat áll a vendégek rendelkezésére. Tanulószoba segédkönyvekkel, írószerekkel – bárki szabadon használhatta. A tetőn leszállópálya a helikopternek.

Minden volt ott az égadta világon.

Vadonatúj és pompázatos.

De hát, végül is, miféle vállalat üzemelteti ezt a szállodát? Végiglapoztam a prospektust, de erről sehol egy árva szó. Ezt furcsállottam. Egy ilyen A kategóriás gyönyörű szállodát üzemeltetni csak egy komoly hotellánccal rendelkező profi nagyvállalkozás képes, az pedig feltétlenül feltünteti a nevét, hiszen a többi szállodáját is reklámoznia kell. Ha valaki a Prince hotellánc valamelyikében megszáll, az ottani prospektus az országban bárhol megtalálható Prince hotelek címét, telefonszámát is tartalmazza.

Ugyan miért venné át készakarva egy ilyen magas színvonalú intézmény olyan ósdi kis vacak szálló nevét, mint a Delfin volt?

Akármennyit törtem is a fejem, egy fikarcnyival sem jutottam közelebb a megoldáshoz.

Az asztalra dobtam a prospektust, a kényelmes díványnak támasztva a hátamat, kinyújtott lábbal néztem a 15. emeletről elém táruló látványt. Igaz, hogy csak az ég vakító kékségét láthattam. Úgy éreztem magam, mint a barna kánya a magasban.

Nosztalgiával gondoltam a régi Delfin Szállóra. Mennyi mindent lehetett ott látni az ablakból!

6.

Este azzal ütöttem agyon az időt, hogy körülnéztem a hotelben. Bekukkantottam éttermekbe, bárokba, megnéztem, megvan-e az uszoda, a szauna, a wellness, majd a vásárlóközpontban vettem egy könyvet. A hallban ténferegve játékgépeket is találtam, játszottam néhány menet Pacmant. Az efféle tevékenységek közepette elszaladt az idő, lassan beesteledett. Teljesen olyan hangulatba kerültem, mint mikor a vidámparkban cselleng az ember. Végül is a világon sokféleképpen el lehet ütni az időt.

Később kimentem csavarogni a városba. Séta közben felelevenedtek a régi emlékeim a Delfin Szálló környékéről. Mikor régen itt laktam, nap nap után annyit kószáltam arrafelé, hogy az unalomig ismertem már minden szegletet. Nagyjából emlékeztem rá, hogy milyen utcakép következik egy-egy kanyarulat után. Akkoriban nem volt a Delfinben étterem – vagy, ha volt is, semmi kedvünk nem volt ott enni –, tehát a nővel (Kikinek hívták) folyton a környékbeli éttermeket jártuk.

Egy óra hosszat utcáról utcára bolyongtam, azzal a nosztalgiával, mint mikor az ember egykori lakóhelyének környékére visszatérve, fel akarja fedezni a régi helyeket. A naplemente utáni lehűlés megborzongatott. A járdához fagyott hó csikorgott
a lépéseim alatt, mivel szél nem fújt, jólesett a séta. A levegő áttetszően tiszta, az esti közvilágítás fényeiben még az utcasarkokon hangyabolyként felpúposodó, kipufogógáztól szennyes hókupacok sem oszlatták el a tisztaság illúzióját.

Világosan megmutatkozott a változás a Delfin környékén. Természetesen éppen csak négy évvel azelőtti múltról van szó, a boltok zöme megmaradt úgy, ahogy volt. Alapjában véve
a város hangulata is a régi maradt. Mégis, első látásra megállapíthattam, hogy a környék fejlődőben van. Néhány üzlet bezárt ajtaján tábla jelezte, hogy rövidesen átépítés következik, és volt, ahol már tényleg új épület emelkedett. Azelőtt még nem volt ott autós gyorsbüfé, márkás butik, európai autók szalonja, vadonatúj, dizájnos presszó, belső kertjébe ültetett magnóliákkal, csupa üveg, csinos irodaház és sok más hasonló építmény. Ezek most egymás után kiszorították az időtlen idők óta meglévő, kifakult kétszintes házakat, ahol azelőtt az utcára nyíló kifőzdék ajtaja felett lebegett a noren, a vendégvárást jelző függöny, eltűntek a kis édességboltok, a kályha előtt összegömbölyödve szunyókáló macskával. Mint mikor a gyermek lassan elhullajtja tejfogait és helyébe újak jönnek, a város is ilyen furcsa, ideig-óráig tartó képet mutatott. Új bankfiókok nyíltak – nyilván a Delfin megjelenésének köszönhetően. Ha egy ekkora épületóriás egyszer csak váratlanul ott terem egy egészen szokásos – kissé talán elhagyatottnak mondható – város egyik sarkában, teljesen megváltozik a városkép egyensúlya. Kicserélődnek a járókelők, megelevenedik minden. Megdrágulnak a telkek.

Meglehet, egészen átfogó változásról van szó. Nem a Delfin megjelenése idézte elő, hanem a szálloda csupán a folyamat egyik eleme. Mondjuk, mintha egy hosszú városrendezési rekonstrukciós terv indult volna el.

Betértem egy régről már ismert kocsmába inni egyet meg harapni hozzá valamit. Kis piszkos, lármás üzlet volt, olcsó árakkal, jó konyhával. Mint mindig, ha egyedül megyek, lehetőleg
a zajosabb helyeket keresem. Engem megnyugtatnak az ilyenek. Nem érzem magam egyedül, nyugodtan beszélhetek magamban, anélkül, hogy bárki ügyet vetne rá. Evés után volt némi hiányérzetem, ezért rendeltem még egy kis szakét. Lassan kortyolgattam a forró italt, átmelegítve a gyomromat, és elgondolkoztam azon, vajon mi keresnivalóm van ott, hiszen az a Delfin Szálló már abban a formában, ahogy én ismertem: nincs többé. Amiért odamentem, az szőrén-szálán eltűnt, megsemmisült. Már nem létezik. A helyén egy baromi nagy, high-tech szállodát építettek, ami úgy fest, mint egy titkos támaszpont a Csillagok háborújából. Az egész csak az én idejétmúlt ábrándozásom. Egy romba döntött és elpusztított szállóról álmodoztam csupán, meg Kikiről, aki elhagyott és eltűnt a nálam szokásos kijáraton.

Talán valaki mégis sírt utánam… Biztos, de már annak is vége. Nem maradt itt már semmi. Szóval, tettem fel a kérdést magamnak, mit akarsz itt ezek után?

– Csakugyan – gondoltam, vagy lehet, hogy fennhangon szóltam így magamnak: – Biztos… itt már nem maradt semmi, nincs itt semmi keresnivalóm.

Beharaptam a számat, és a szememet egy darabig a pulton előttem álló szójamártásos üvegre szegeztem.

A magányos élettel jár, hogy az ember időnként mereven bámul, máskor magában beszél. Lármás kocsmákban étkezik. Bensőséges viszonyba keveredik egy használt Subaruval. Lassan-lassan anakronizmus lesz belőle.

Feltápászkodtam, és visszabandukoltam. Későre járt, de könnyen tájékozódtam, hiszen csak fel kellett néznem, a felhőkarcolót mindenhonnan látni lehetett. Akárcsak a csillagot követő három napkeleti bölcs Jeruzsálemből Betlehembe, én is visszataláltam a hotelbe.

A szobám ablaka előtt állva, fürdés után a hajamat szárítgatva lenéztem Szapporo utcáira. Eszembe jutott, hogy annak idején, a régi szállásomról éppen egy kis vállalat szobáiba lehetett belátni. Egyszer egy álló napon át bámultam őket. Fogalmam sem volt, miféle vállalkozás lehetett, de valódi iroda volt, benne láthatóan szorgoskodó alkalmazottakkal. Mi lett velük? Volt ott egy csinos nő. Vajon mit csinálhat most? Egyáltalán mivel foglalkozhattak annak idején?

Nem volt semmi tennivalóm, csak járkáltam föl-alá egy ideig, azután leültem tévézni. Úgy tűnt, mintha csak azért találnának ki mindenfélét, hogy hányingert váltsanak ki a nézőből. A kiagyalt tévétörténetben nem volt semmi különösebben mocskos, de azért ahogy bámultam, egy idő múlva mégis émelyegni kezdtem tőle. Elzártam hát a tévét, felöltöztem, majd ezzel a lendülettel felugrottam a huszonhatodik emeleti bárba. Leültem a pulthoz, citromot csavartam a szódavízbe, töltöttem magamnak vodkát hozzá… A bár egyik fala teljes szélességében üvegből volt, ki lehetett látni Szapporo esti fényeire. Minden a Csillagok háborúja űrállomását juttatta eszembe. Ettől eltekintve csendes, kellemes helynek bizonyult, ahol gondosan készítették az italokat. A poharak is elsőrangúak voltak, szépen csendültek össze. Rajtam kívül csak hárman voltak ott. Két középkorú férfi, akik hátul ültek egy asztalnál, whiskyztek és halkan pusmogtak, nem tudni mit, de nagyon fontos lehetett. Mondjuk, tervet kovácsoltak, hogyan tegyék el orvul Darth Vadert láb alól.

Közvetlen közelemben, tőlem jobbra, egy kislány ült magában egy asztalnál, 12-13 éves lehetett. Fején walkman fülhallgató, szívószállal szürcsölt valami innivalót. Szép gyerek volt. Hosszú, selymes és hihetetlenül egyenes haja egészen az asztalra lógott. Szempillái árnyékot vetettek epedően tiszta szemére. A zene ritmusára dobolt az asztal lapján, finom, hosszú ujjai valahogy mégis gyerekesebbnek hatottak, mint megjelenésének összképe. Nem volt különösebben felnőttes, mégis volt benne valami, ami fölényesnek hatott, érezni lehetett, hogy felülről néz le a világra. Nem volt ebben rosszindulat, sem kötekedés, csak valami semleges lenézés, mint aki fentről, egy ablakból szemlélődik.

Valójában nem nézett sehova. Egy pillantásra sem méltatta a környezetét. Farmernadrágot hordott, hozzá fehér vászon teniszcipőt, tréningfelsőt, könyökig feltűrve, genesis felirattal. Csakis a zenére összpontosította figyelmét. Néha apró szája szótöredékeket motyogott.

– Csak limonádé… – mondta mentegetőzésképpen a mixer, ahogy elment előttem –, a kislány a mamájára vár.

– Aha – válaszoltam bizonytalanul.

Tényleg, különös látvány volt egy tizenéves kislány egyedül este tíz körül a bárban, limonádét szürcsölve, walkmant hallgatva. Igaz, hogy amíg a mixer nem szólt, én egyáltalán nem is furcsállottam. Úgy néztem rá, mint aki egészen természetesen van jelen. Kértem még egy vodkát, és szóba elegyedtem a pultossal. Időjárásról, a kilátásról és más egyéb haszontalanságokról. Mellékesen megjegyeztem neki, hogy a környék is meglehetősen megváltozott. Zavart mosollyal válaszolta, hogy ő azelőtt Tokióban dolgozott egy szállodában, és nem nagyon ismeri az itteni dolgokat. Ekkor új vendég érkezett, és ezzel a meddő társalgásnak is vége szakadt.

Összesen négy vodkával végeztem, ittam volna többet is, de nem akartam elengedni magam, így aztán megálltam, kértem a számlát és aláírtam. Mikor már felszedelődzködtem a pult mellől, a kislány még mindig ott üldögélt, hallgatva a zenét.
A mama nem került elő, a jégkocka teljesen felolvadt a limonádéban, de úgy látszott, a gyerek egyáltalán nem törődik mindezzel. Mégis, mikor felkeltem a helyemről, rám emelte a szemét. Két-három pillanat műve volt, de mintha halványan rám mosolygott volna. Az is lehet, hogy csak az ajka rezdült meg egy picit, amit én mosolynak láttam. Kicsit furcsán hangzik, de egy pillanatra megremegett tőle a szívem. Kiszúrt magának. Még sohasem fogott el ilyen különös érzés. Mintha öt-hat centire felemelkedtem volna a földről.

Nagy zavarban mentem a lifthez, majd le a szobámba a tizenötödikre. Mi lelt, hogy így megdobogtatta a szívemet egy tíz-egynéhány éves kislány mosolygása? Hiszen a lányom lehetne.

Genesis – ez is milyen értelmetlen név egy együttesnek. Mégis mély értelmű lett attól, hogy a kislány pólóján állt ez a felirat. Teremtés.

Miért is kell egy rockbandának ilyen fellengzős nevet választania?!

Cipőstül ágyra dőltem, és megpróbáltam visszaemlékezni a lányra. Walkman, asztalon doboló ujjak, Genesis, olvadt jég.

Genesis.

Amint lehunytam a szemem, éreztem ám, hogy az alkohol lassan keringeni kezd bennem. Kioldoztam a bakancsom fűzőjét, a ruhámat levetettem, és belefúrtam magam az ágyba. Sokkal fáradtabb, sokkal részegebb voltam, mint gondoltam volna. Úgy látszik, arra vártam, hogy a szomszéd asztaltól rám szóljanak:

– Figyelj, már túl sokat ittál…

Ám hiába vártam, nem volt ki rám szóljon, hiszen egyedül voltam.

Genesis.

Kinyúltam az ágyból, hogy elérjem a kapcsolót, és eloltottam az olvasólámpát. A sötétben eszembe jutott: hátha a régi Delfin Szállóról fogok álmodni.

Hát nem álmodtam semmit. Reggel valahogy vigasztalanul üresnek éreztem magam. Zérus, gondoltam. Se álom, se Delfin. Se pénz, se posztó. Eltoltam a dolgot ezen az elfuserált helyen.

A két bakancs úgy hevert az ágy végében, mint két döglött kutyakölyök.

Odakint az égen alacsonyan úsztak sötét fellegek. A levegő már annyira lehűlt, hogy bármely pillanatban megindulhatott a hózivatar. Az égre nézve elment a kedvem attól, hogy nekifogjak valaminek. Az óra mutatója 7 óra 5 percen állt. A távirányítóval bekapcsoltam a tévét, és egy darabig a reggeli híreket néztem az ágyból. A bemondó a közelgő választásokról beszélt. Negyedóra elteltével ráuntam, mentem a fürdőszobába arcot mosni, borotválkozni. Elkezdtem dúdolni a Figaro házasságának nyitányát, hogy attól majd rendbe jövök, de egy idő múltán azon kaptam magam, hogy átváltottam a Varázsfuvola nyitányára. Hiába erőlködtem, nem tudtam elválasztani őket egymástól. Most melyik melyik?

Ez a nap sem úgy kezdődött, mintha minden úgy menne majd, mint a karikacsapás. A borotvával meg is vágtam magam, s miközben fel akartam venni az ingemet, a mandzsetta gombja leszakadt.

A reggelinél ismét ott volt az a kislány, akivel előző este találkoztam a bárban. Egy nővel volt, aki az anyjának látszott.
A gyerek mellette, ezúttal walkman nélkül, ugyanabban a genesis feliratú pólóban, mint előző este, látható unalommal iszogatta a teáját, a kenyérhez meg a rántottához alig nyúlt hozzá. Az anyjának látszó kistermetű nő a negyvenes évei elején járt. Haját szorosan hátrafogta, fehér blúzához homokszín kasmírpulóvert vett föl. A szemöldöke szakasztott olyan, mint a lányának. Szép vonalú orra volt. Valahogy figyelmet keltő módon, nagy műgonddal kente a vajat a kenyérre. Csak olyan nő viseli magát így, aki megszokta, hogy figyelnek rá.

Amikor elmentem az asztaluk mellett, a kislány futólag rám emelte tekintetét és vidáman rám mosolygott. Ezúttal azonban sokkal határozottabban, mint előző este. Minden kétség kizárva, ez nekem szólt.

Egyedül leültem reggelizni, szerettem volna elgondolkozni, de sehogy sem ment. Mindig csak ugyanaz a kép keringett bennem. Végül is mereven a borstartóra szegezett tekintettel, sikerült gondolatmentesen megreggeliznem.

7.

Az égvilágon semmi tennivalóm nem volt. Nem szoktam semmit sem csinálni, hacsak nem muszáj. Azért kellett odamennem, hogy megszálljak az öreg fogadóban, de miután ez a kiindulási pont, a Delfin Szálló megszűnt létezni, ennélfogva tennivalóm sem maradt. Feladtam a küzdelmet.

Egyelőre lementem a hallba, és elhelyezkedve a pompás fotelek egyikében, azon voltam, hogy kieszeljem aznapi teendőmet. Ám a terv, vagy mi, sehogy sem akart összeállni bennem. Eszemben sem volt „városnézni”, és olyan hely sem volt, ahova mehetnékem lett volna. A moziban el lehet ütni az időt, ha éppen adnak valamit, amit meg akarok nézni, de ostobaságnak tűnt, hogy azért jövök el Szapporóba, hogy beüljek egy moziba. Hát akkor mitévő legyek?