Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

I.

II.

III.

IV.

V.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Grazia Deledda

VARÁZS ALATT

fordította:
Balla Ignác

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-892-2 EPUB
ISBN 978-963-559-893-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Per riflesso

első kiadás: 1911
az elektronikus változat az 1920 körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Raffaello Sorbi (1844 – 1931)
Dante és Beatrice találkozása
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Már hosszú évek óta semmi jelentősebb eset sem zavarta meg Larentu Verre stazzójának[1] békéjét, mikor valami rendkívüli esemény történt.

Forró októberi nap volt. Az asszonyok, Coanna, az öreg szolgáló és Millena, a fiatal menyecske, kenyeret sütöttek. Zio Larentu[2] éppen akkor tért haza a mezőről és ott állt a nyitott ajtóban s puskájának szíját igazgatta.

— Éhes vagyok — mondta fiatal feleségének, munkájába elmerülve. — Mit adhatsz enni, Mille?

— Mit adjak? — kérdezte Millena az öreg szolgálóhoz fordulva.

A két asszony kérdőn nézett egymásra, majd Coanna megszólalt fontoskodva:

— Tetszik kenyér szalonnával?

— Nagyon jó! — felelte a gazda.

Zia Coanna levágott egy darab szalonnát, amelyet apró szeletekbe vagdalt és azt az egyik, még kisütetlen, széles és kerek cipóra illesztette; aztán a cipót betolta a kemencébe, hogy a szalonnával együtt megsüsse.

A szolgáló meg az asszonya a sütőkemence szája elé álltak és ügyeltek, hogy a sütés sikerüljön.

De pár pillanat múlva Larentu Verre egyszerre, úgy látszott, elfelejtett minden éhséget, megfeledkezett a puskájáról és éppen olyan figyelmesen nézett ki az ajtón a távolba, mint a hogyan az asszonyok a kemencét figyelték.

— Coanna! — kiáltott fel egyszerre a férfi. — Gyere csak! Nézd csak!

Az öreg nyomban hozzálépett.

— Nem csal a szemem? -— kérdezte a gazda.

— Nem csal.

— Idejön?

— Ide. Eredj és rejtőzzél el; én itt maradok; — mondta az öreg cseléd önérzetesen.

— Nem kell nekem elbújnom! — kiáltotta gazdája, nem kevésbé büszkén. — Bújj el te, ha akarsz!

— Nekem nincs rá okom, hogy elbújjam, Larentu Vérré.

— Nekem sincs!

Millena közben a cipót a szalonnával együtt a kemence szélére húzta, aztán megtisztogatta a hamutól és ő is odament, hogy megnézze, mi történik.

— No mi az? Ki jön? — kérdezte és kinézett. De nyomban valami elfogódottságot érzett.

Egy asszonyt meg egy gyereket látott a tanya felé közeledni az üde, zöld síkságba vágott ösvényen; az asszony szegényes fekete szövetruhát viselt, a fiú pedig nagyon szerény gyapotruhácskába volt öltözve.

Millena azonnal felösmerte az asszonyban férjének egyik szegény asszonyrokonát, aki tizenegy vagy tizenkét esztendővel azelőtt, mint szolgálólány élt a tanyán és fia is született Larentu Verrétől. Mindenki tudta, hogy csakis Coanna uszítgatása és pletykázása miatt — aki már negyven éve uralkodott a tanyán — nem vette feleségül a már akkor sem nagyon fiatal gazda Andreana Verrét. Később azután e helyett, zia Coanna ösztökélésére, feleségül vette a vén cselédnek egyik rokonát, aki húsz évvel volt fiatalabb őnála.

Esküvőjük óta Millena sohasem látta tanyájukon Andreanát; azt sem vette észre, hogy férje gondolt volna erre az asszonyra vagy fiúra, akik most olyan lassan, nyugodtan és illedelmesen közeledtek a napsütötte ösvényen.

— Miért jön ide? Mit akar itt? Eredj, Larentu Verre, eredj és bújj el; itt maradok én; eredj! Bizonyosan pénzt akar tőled! — mormogta az öreg cseléd.

— Ó, Uram Istenem, Jézusom, Istenem, — mondta Millena sóhajtva, félénken.

Larentu megfordult: feleségének gyerekes arcára és zia Coanna sápadt ráncos arcára tekintett és felkacagott. De aztán mintha rögtön megbánta volna a nevetést, nyersen így szólt:

— Asszonyok, lássatok a dolgotok után!

Millena nyomban visszasietett a sütőkemencéhez, de zia Coanna meg sem mozdult.

— Eredj, öreg, törődjél a magad dolgával!

— Larentu Verre!

— Eredj dolgodra! Tudok én még magamon segíteni! Eredj!

Az öreg cseléd kedvetlenül eloldalgott; de mikor már a konyhában volt, még akkor is ki-kinézett az ajtón és mormogott.

— Hát nem akarsz enni? — kérdezte Millena a férjétől.

Zio Larentu nem felelt. Megint a fegyver szíján babrálgatott, de egyre ki-kinézett és valami meghatározhatatlan nyugtalanságöt, vagy még sokkal inkább tompa, titokzatos, süket haragot érzett.

— Hiszen tudom én jól, miért jön ez az asszony és az a gyerek — gondolta magában, bosszúsan össze- csomózva a szíjat. — Most kezdik már... Tegnapelőtt beszélt már nekem erről a tanító, mondta, hogy a fiú a legelső tanuló az iskolában és hogy én taníttassam tovább... Azután a plébános is beszélt erről. Vigye el az ördög valamennyit! Legyen földmíves, vagy tanuljon a maguk költségén. És most még idejön ez az arcátlan teremtés! De csak rajta! Jó, hogy jönnek! Rúgást, azt kaphatnak!

E mellett a bátor szándék és elhatározás mellett is csodálatos tétovázást érzett, nem maga miatt, hanem a felesége meg Coanna miatt. Félt a vén cselédtől és szégyellte magát a felesége előtt.

— Jó, csak hadd jöjjenek! Rúgást kaphatnak, a mennyit akarnak! — ismételgette magában Andreanára és arra a fiúra gondolva, akit nem szeretett. Eléjük akart menni, hogy így elkerülje azt, hogy belépjenek a házába. Egy pillanatig azt hitte, hogy az asszony meg a gyerek csak éppen elmegy a ház előtt, de a mikor látta, hogy egyre közelednek és egyenest a kapu felé tartanak, a falra akasztotta a puskát és eléjük indult.

— Micsoda baromság! — mondta halkan, megvetően zia Coanna.

A férfi úgy érezte, hogy odaszegezték a küszöbre. »Azok ketten« egyre közeledtek; már az udvar kerítésénél vannak, már a kapunál. A sövény mögött dühösen csaholtak a kutyák.

— Ave Mária! — köszönt szerényen az asszony és nagy, tiszta nézésű szemét Larentura emelte.

Ez nem felelt, de önkénytelenül hátrább lépett, hogy beengedje a látogatókat.

Andreana egy pillanatig sem habozott és emelt fővel lépett a házba, a melyet megbecstelenítve hagyott itt. Oroszlán-bátorságot érzett magában. mert hiszen fiának jövőjéről volt szó. A fiú azonban pirulva, kissé szégyenkezve nézett dióbarna tiszta szemével arra az alacsony, barátságtalan arcú emberre, a ki szőrös prémzubbonyában gonosz rókához hasonlított.

Andreana, noha bátornak érezte magát, az első pillanatokban semmit sem látott és köszönése után zavartan elhallgatott.

De lassanként visszatért a bátorsága s széjjelnézett. A konyha még mindig ugyanaz volt, sárga földdel kiföstve, közepén a nagy sütőkemence; a szögletben, az ajtó mellett ott volt még a puska. Ah, az asszonyok kenyeret sütöttek? A falra aggatott edényeket is ösmerte; csak egy fehér lapát volt új. És zia Coanna is ugyanaz volt még, ugyanaz a vén boszorkány, apró menyét-szemével és keselyűkarmokhoz hasonló sárga, begörbült ujjaival. Csak két ember volt itt új Andreana számára a megszokott környezetben: a kis Andrea, aki mellette állt, és Millena a sütőkemence mellett. És habár a kis Andrea és Millena is zavartan, pirulva sütötték le a szemüket, mégis egyedül ők voltak azok, akik megjuhászkodóvá tették a bátor anyát.

Zio Larentu fel s alá járkált, mintha keresne valamit; de akármerre nézett, mindenünnen két tiszta dióbarna szem félénk tekintetét érezte magán.

Egyszerre csak a tekintete találkozott zia Coanna apró szemének pillantásaival és úgy tűnt fel előtte, mintha a vén cseléd nevetést fojtana el magában.

— Hát mi történt veled, Larentu Verre? — gondolta magában. — Rúgd ki, kergesd el őket!

Végre megállt az asszony és a gyerek előtt; kezét összefonta a hátán és gúnyosan kérdezte:

— No, hát mit jelent ez a látogatás? Mi járatban vagytok?

— Eljöttem... Eljöttem...

— Látom, de miért jöttél? Ha valami bizalmas

mondani valód volna, bemehetünk a belső szobába. De siessünk, mert dolgom van.

Az asszony elpirult és élénken, bizonyos büszkeséggel mondta:

— Nem titok. Sőt még jobban szeretem, hogy az asszonyok is itt vannak, mert valamennyitekhez akarok fordulni, hozzád is, zia Coanna; kérlek hát, maradjatok itt.

Zia Coanna kissé megszelídült, de azért résen állott és nem vette le szemét gazdájáról.