Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Chloe Gong: Our Violent Ends

Copyright © 2021 by Chloe Gong

All rights reserved.

Borítóillusztráció © Katt Phatt

Borító © Greg Stadnyk by Simon & Schuster, Inc., Volodymyr Feshchuk by Eilean Books

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2024

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6606 39 6

A SZÜLEIMNEK,

AKIKNEK A TÖRTÉNETEI NÉLKÜL

NEM TUDTAM VOLNA MEGÍRNI

EZT A KÖNYVET.

„Szemek, még egyet nézzetek. Karok,

öleljetek egy utolsót. S ti ajkak,

a lélek kapui, örök pecséttel

szerződjetek az uzsorás Halállal.”

Shakespeare: Rómeó és Júlia

(Nádasdy Ádám fordítása)

Egy

1927. JANUÁR

Sanghajban akkora fanfárral köszöntötték az új évet, hogy egy héttel később még mindig korhely hangulat uralkodott a városban. Látszott az emberek mozdulatain – ruganyos lépteiken, a szemük csillogásán, azon, ahogy összesúgtak a nézők a Nagyszínház ülésein. A szemközti kabaréból bömbölt a dzsessz, színes bambuszlegyezők kavarták fel a hűvös levegőt és a főterem szigorú szabályai ellenére becsempészett sült nyalánkságok illatát. A Gergely-naptár első napját megünnepelni nyugati szokás volt, de a Nyugat már rég megvetette a lábát itt.

Az őrület mostanra nyomtalanul eltűnt Sanghajból. Visszatért az utcákra a felhőtlen dekadencia és az átmulatott éjszakák kora – mint most is, amikor a mozilátogatók végignézhették a filmet, majd napfelkeltéig korzózhattak a Huangpu partján. Többé nem bujkált szörnyeteg a folyóban. Már négy hónapja, hogy elpusztult, agyonlőtték, és hagyták ott rohadni a Bund rakpartján. A városlakóknak most csak a gengszterek miatt fájt a fejük… meg a gengszterek erőszakos halált halt áldozatainak az utcákon felhalmozódó, egyre növekvő számú holtteste miatt.

Juliette Caj lenézett a korlát mögül, hunyorogva kémlelte a főterem földszintjét. Innen szinte mindent látott, még a legapróbb részleteket is ki tudta venni az aranyszínű lámpatestek alatt örvénylő forgatagban. Sajnos hasznosabb lett volna, ha ő maga is odalent lehet, hogy találkozzon a kereskedővel, aki miatt ideküldték, ahelyett, hogy csupán szemmel tartja a magasból. Ma estére nem tudott ennél jobb helyet szerezni; a megbízást csak az utolsó utáni pillanatban testálták rá, így Juliette semmi érdemlegeset nem bírt kihozni a társasági kapcsolataiból.

– Egész este ilyen képet fogsz vágni?

A lány megpördült, és az unokatestvérével találta szemben magát. Kathleen Lang szorosan követte, gúnyos mosollyal az arcán, miközben a körülöttük tolongó emberek mind a helyüket keresték, mielőtt kezdetét veszi a film.

– Igenis ilyet fogok – dohogott Juliette. – Jobb dolgom is lenne.

Kathleen kieresztett egy frusztrált sóhajt, majd amikor kiszúrta a helyüket, szótlanul előremutatott. Alig látszott az ülésük száma a jegyeken, olyan csúnyán tépte el őket az egyenruhás jegyszedő az ajtóban, amikor a szemébe hullott a cilindere, mert meglökte a csarnokba betóduló tömeg. Még magához sem tért, amikor újabb jegyeket toltak a képébe, külföldiek és gazdag kínaiak egyaránt rosszallóan fintorogtak a lassúsága miatt. Az ilyen helyeken jobb kiszolgálást vártak. A jegyárak az egekbe szöktek, hogy a Nagyszínház igazi élményt nyújthasson a boltíves mennyezetével és a kovácsoltvas korlátjaival, az olasz márványról már nem is beszélve, sem a finom ajtófeliratokról – amelyek kivétel nélkül angol nyelvűek voltak, nem kínaiul írták őket.

– Ugyan mi lehetne fontosabb ennél? – méltatlankodott Kathleen. Végre elfoglalták a helyüket: a legelső sorban, a második emeleti korlát mellett, ahonnan tökéletes rálátás nyílt mind a vetítővászonra, mind az alattuk ülő nézőkre. – Gyilkos pillantásokat vetni a hálószobád falára, mint ahogy azt az utóbbi hónapokban is tetted?

Juliette a homlokát ráncolta.

– Nem csak ezt csináltam.

– Jaj, ezer bocsánat! Hogyan is felejthettem el, hogy a politikusokkal is ordibáltál?

Juliette felhorkant, és hátradőlt. Dacosan keresztbe fonta a karját, a ruhaujjára hímzett gyöngyök csilingelve nekikoccantak a ruha elején függő társaikhoz. Bármennyire idegesítő volt is a hangjuk, elveszett a színházban uralkodó általános kakofóniában.

– Papa már így is épp eleget piszkál, amiért feldühítettem azt a nacionalistát – morgolódott Juliette. Szisztematikusan felmérte a lent összegyűlt tömeget, gondolatban hozzárendelte a neveket az arcokhoz, és megjegyezte magának, hogy ki mindenkinek tűnhet fel a jelenléte ma este. – Ne kezdj el még te is nyaggatni!

Kathleen csettintett a nyelvével, és rákönyökölt a kettejük közti karfára.

– Én csak aggódom, piao-mej.1

– Mégis, minek aggódsz? Mindig ordibálok az emberekkel.

– Caj úrnak nem szokása megdorgálni téged. Félek, ez azt jelentheti, hogy… – Juliette hirtelen előrehajolt. Ösztönösen fel akart hördülni, de nem engedte ki a hangot, ehelyett lenyelte, és jeges hideg tolult a nyelvére. Kathleen is felkapta a fejét, és a földszintet pásztázta, hogy megkeresse azt, aminek láttán Juliette arcából kifutott a vér. – Mi az? – követelte Kathleen. – Mit láttál? Hívjak erősítést?

– Nem kell – suttogta Juliette, és nagyot nyelt. A terem elsötétült. A jegyszedők járkálni kezdtek a sorok között, arra késztetve a nézőket, hogy elfoglalják a helyüket. – Csak egy apró bökkenő.

Az unokatestvére összevonta a szemöldökét, még mindig meresztgette a szemét.

– De mi az? – ismételte.

A lány nemes egyszerűséggel rámutatott a kérdéses személyre. Nézte, ahogy Kathleen követi a mutatóujja irányát, és látta az arcán a felismerést, amikor mindketten megpillantották az alakot, aki utat tört magának a tömegben.

– Úgy tűnik, nem csak mi jöttünk ide egy küldetéssel.

Odalent, a földszinten Roma Montagov hanyag mosollyal megállt a kereskedő előtt, akit ők is kerestek, és üdvözölte.

Juliette keze kemény ökölbe szorult.

Október óta nem látta Romát, azóta, hogy az első forrongások Nansiban felkavarták a várost, és előkészítették a terepet az eljövendő tüntetéseknek, amelyekre télen került sor. A lány sosem látta a fiút, de mindenütt érezte a jelenlétét: a városszerte hagyott hullákban, merev kezükben liliomfehér virágokkal; a semmiből üzenet vagy magyarázat nélkül előbukkanó üzleti partnerekben; a vérbosszúban, amely mindenen rajta hagyta a nyomát. Amióta Sanghaj tudomást szerzett Roma Montagov és Tyler Caj konfrontációjáról, a vérbosszú új, szörnyűséges magaslatokba tört. Egyik bandának sem kellett többé attól tartania, hogy megtizedeli őket az őrület járványa. Ehelyett minden gondolatuk a megtorlás és a becsület körül forgott, és ahogy mást és mást meséltek arról, ami a Skarlát Banda és a Fehér Virágok belső köre közt történt azon a végzetes napon, az egyetlen végső igazság, ami kiderült, a következő volt: Sanghaj határán, egy apró kórházban Roma Montagov rálőtt Tyler Cajra, mire Juliette Caj, hogy megvédje az unokatestvérét, hidegvérrel meggyilkolta Marshall Szót.

Most pedig mindkét banda az ellenfél vérére szomjazott. A Fehér Virágok újult erővel támadta a Skarlát Bandát, annak a tagjai pedig ugyanolyan kíméletlenül vágtak vissza. Nem tehettek mást. Hiába működtek együtt a skarlátok szorosan a nacionalistákkal, még az utolsó városlakó is érezte a változást, látta, hogy egyre nagyobb tömeg verődik össze, valahányszor a kommunisták újabb kísérletet tesznek a sztrájkra. A politikai színtér változás előtt állt, leáldozott az ilyesféle törvénytelenségnek, meg a várost vasököllel uraló bandáknak is, amelyek vagy még több erőszakot alkalmazva tarthatták meg a birodalmukat, vagy várható volt, hogy lecsap egy erősebb hatalom, amelytől már nem lehet visszaszerezni a területeket.

– Juliette – szólt Kathleen halkan. Az unokatestvére hol rá, hol Romára tekingélt. – Mi történt köztetek?

A lány nem tudott válaszolni, ahogyan eddig soha, valahányszor nekiszegezték ezt a kérdést. Kathleen magyarázatot érdemelt, kijárt neki, hogy megtudja, miért állítja a város, hogy Juliette lőtte le Marshall Szót, holott addig olyan barátságos volt a viszonyuk. Miért hagy Roma Montagov mindenütt virágokat, gúnyt űzve a vérbosszú áldozataiból, amikor azelőtt olyan gyengéden bánt Juliette-tel? De ha újabb személyt avatnak be a titokba, akkor eggyel többen fognak nyakig ülni benne. Újabb célpont kerül majd Tyler kutakodásának kereszttüzébe – azaz újabb célpont lesz a fegyvere előtt.

Jobb a hallgatás. Jobb csak színlelni és színlelni, mígnem talán, de csak talán, nyílik némi esély arra, hogy megmentsük a várost a széthúzástól.

– Kezdődik a film – mondta végül a lány válasz helyett.

– Juliette! – erősködött Kathleen.

Juliette makacsul összeszorította a száját. Eltűnődött, vajon képes-e még megtéveszteni bárkit a hanglejtésével. New Yorkban annyira folyékonyan tudott hazudni, olyan ügyesen tudott színészkedni, mintha teljesen más ember lett volna. Az elmúlt hónapok azonban kimerítették, és nem maradt más, egyedül… ő maga.

– Semmit sem csinál. Látod? Csak leül. – Valóban úgy tűnt, hogy Roma az üdvözlés után otthagyta a kereskedőt, és letelepedett két sorral hátrébb az egyik szélső ülésre. Nem kellett felfújni a dolgot. Nem volt szükség arra, hogy konfrontálódjanak. Juliette nyugodtan szemmel tarthatta a fiút a helyéről, és gondoskodhatott arról, hogy ő környékezze meg előbb a kereskedőt a szünetben. A lányt meglepte, hogy egyáltalán egy kereskedő után küldték. A skarlátok ritkán kutattak fel új ügyfeleket; inkább megvárták, hogy a reménybeli kliensek jöjjenek hozzájuk kuncsorogni. Ám ez a kereskedő nem drogban utazott, mint a többiek. A múlt héten hajózott be Sanghajba, és brit technológiát hozott magával: csak a jó ég tudja, mifélét. Juliette szülei nem mentek bele a részletekbe, csupán annyit mondtak, hogy valami fegyverről van szó, és a Skarlát Banda meg akarja szerezni a kereskedő készletét. Ha a fehér virágoknak is fájt rá a foguk, akkor nagy lehetett a tét. Juliette eldöntötte magában, hogy amint hazaér, kiszedi a részleteket a szüleiből. Kihunytak a fények. Kathleen az unokatestvérére sandított a válla fölött, és megmarkolta a kabátja laza ujját. – Nyugi – suttogta Juliette. – Amit most látsz majd, az egyenesen a manhattani premierről érkezett. Minőségi szórakozás.

Elkezdődött a film. A főteremben volt a Nagyszínház legnagyobb nézőtere, minden oldalról dübörgött a zene. Az összes ülőhely saját tolmácskészülékkel volt felszerelve, amely felolvasta a némafilm mellett megjelenő szöveget. A Juliette balján ülő pár tagjai felvették a fülhallgatót, és izgatottan sutyorogtak egymásnak, ahogy hallgatták a kínai tolmácsolást. Juliette-nek nem volt szüksége a fülhallgatóra, nemcsak azért, mert értett angolul, hanem mert valójában nem a filmet nézte. Hiába próbálta leküzdeni a késztetést, újra meg újra azon kapta magát, hogy lefelé pislog.

Ne legyél már ekkora bolond! – korholta magát hangtalanul. Önként és dalolva hozta magát ilyen helyzetbe. Nem bánhatja meg. Azt tette, amit tennie kellett.

Mégsem tudta levenni a szemét a fiúról.

Alig néhány hónap telt el, Roma azonban megváltozott. Ezt persze Juliette már tudta a jelentésekből, amelyek a skarlát holttestekről szóltak: vérrel festett koreai írásjegyeket találtak mellettük, és egyre beljebb és beljebb bukkantak rájuk a skarlátok fennhatósága alá tartozó területen. Mintha a fehér virágok csak azt próbálgatnák, hogy milyen mélyre tudnak hatolni a területükre. Nem valószínű, hogy Roma kimondottan bosszúból gyilkolta a skarlátokat – ennyire azért nem ment volna messzire –, ám valahányszor kitört egy konfliktus, a hátrahagyott üzenet félreérthetetlen volt: „Ez mind miattad történt, Juliette.”

A lány volt az, aki kiélezte ezt a viszályt, aki rálőtt Marshall Szóra, és Roma szemébe köpte, hogy bármi történt is kettejük között, az csak hazugság volt. Így minden élet, amit kioltott a fiú, a bosszúját táplálta.

Még a külseje is megváltozott. Világosabb színekre cserélte a sötét öltönyét: krémszínű zakóra arany nyakkendővel, mandzsettagombokra, amelyeken megcsillant a fény, valahányszor fehéren felvillant a vászon. A tartása is egyenes volt, nem görnyedt többé, hogy lazaságot színleljen, nem nyújtotta ki maga előtt a lábát, így belerogyott az ülésbe, nehogy valaki felismerje, aki körülnéz a teremben.

Roma Montagov már nem az árnyak közt settenkedő örökös volt. Mintha megelégelte volna, hogy olyannak látják a városban, aki a sötétben vágja el a torkokat, mint akinek ugyanolyan szénfekete a szíve, akár az öltözéke.

Úgy nézett ki, mint egy igazi fehér virág. Mint az apja.

Juliette mozgást észlelt a szeme sarkából. Pislogott egyet, elfordult Romától, és a sor túloldalán lévő üléseket fürkészte. Egy pillanatra biztos volt benne, hogy tévedett, hogy talán csak egy rakoncátlan hajtincs hullt a szemébe. Azután ismét fehéren villant a vászon, ahogy egy süvöltő vonat kisiklott a vadnyugaton, és Juliette látta, hogy a nézőtéren ülő alak feláll.

A férfi arca árnyékban volt, de a kezében tartott pisztolyt nagyon is megvilágította a vetítőgép fénye.

És pontosan az első sorban ülő kereskedőre célzott vele, akivel Juliette még beszélni akart.

– Még mit nem! – mormolta dühösen a lány, és a combjára szíjazott pisztolyért nyúlt.

A képernyő elsötétült, de Juliette már célba vette a férfit. Mielőtt az cselekedhetett volna, a lány fegyvere eldördült, ahogy meghúzta a ravaszt.

Visszarúgott a pisztoly. Juliette visszaült a helyére, s összeszorította a száját, ahogy a megsebzett vállú férfi odalent leejtette a fegyverét. A lövés alig keltett feltűnést, mert a vásznon is épp lövöldözés zajlott, ami elnyomta a fickó szájából kiszakadó jajkiáltást, és elfedte a pisztolycsőből gomolygó füstöt. Bár a filmhez nem tartozott beszédhang, a háttérzenébe cintányér csendülése vegyült, és a nézők mind azt feltételezték, hogy a lövés is a hangaláfestéshez tartozott.

Mindenki, kivéve Romát, aki rögtön megfordult, és a lövés forrását keresve felnézett.

Megtalálta.

Összeakadt a tekintetük, a kölcsönös felismerés olyan erőteljes volt, hogy Juliette a gerincében érezte a változást, mintha az egész teste visszazökkent volna a helyére, miután hónapokig el volt torzulva. Megdermedt, a torkán akadt a lélegzete, a szeme tágra nyílt.

Legalábbis addig, amíg Roma a kabátja zsebébe nem nyúlt a fegyveréért, és Juliette-nek nem volt más választása, fel kellett ráznia magát a kábulatból. Ahelyett, hogy a fiú a bérgyilkossal foglalkozott volna, inkább úgy döntött, hogy Juliette-re lő.

Három golyó suhant el a lány füle mellett. Zihálva a padlóra zuhant, a térde keményen koppant a szőnyegen, ahogy a földre vetette magát. A balján ülő pár sikoltozni kezdett.

A nézők végre rájöttek, hogy a lövések nem a filmzenéből jönnek.

– Oké – dünnyögte Juliette halkan. – Még mindig neheztel rám.

– Mi volt ez? – követelte Kathleen. Az unokatestvére is gyorsan lebukott, az emelet korlátját használta fedezékül. – A nézőtérre lőttél? Roma Montagov volt az, aki visszalőtt?

Juliette grimaszolt.

– Igen.

A földszinten mintha tülekedés kezdődött volna. Az emeleten lévők is pánikba eshettek, mert felpattantak a helyükről, és megrohamozták a kijáratot, ám a két oldalsó ajtó – az ülőhelyek elrendezése miatt „páros” és „páratlan” felirattal – meglehetősen keskeny volt, így az ajtók köré préselődött a tömeg.

Kathleen felnyögött.

– „Semmit sem csinál. Látod? Csak leül!”

– Jaj, ne gúnyolódj már! – sziszegte Juliette. Szerencsétlen helyzetbe kerültek. Ő azonban elhatározta, hogy nem hagyja annyiban. Feltápászkodott. – Valaki megpróbálta lelőni a kereskedőt. – Juliette gyorsan kilesett a korlát mögül. Romát már sehol sem látta. Azt viszont igen, hogy a kereskedő szorosabbra húzza magán a zakóját, és a fejébe csapja a szalmakalapját, miközben a tömeggel együtt igyekszik kifelé a színházból.

– No menj, keresd meg, ki volt az! – dohogott Kathleen. – Apád dühös lesz, ha megölik azt a kereskedőt.

– Tudom, hogy csak viccelsz – motyogta Juliette –, de lehet, hogy igazad van. – Az unokatestvére kezébe nyomta a pisztolyát, és elindult, majd a válla fölött visszaszólt: – Beszélj a nevemben a kereskedővel! Merci!2

Mostanra az ajtó köré gyűlt tömeg lecsökkent annyira, hogy Juliette át tudott furakodni, és kijutott a főterem emeleti előcsarnokába. Odakint selyemcsipaóba3 öltözött hölgyek perlekedtek egymással vigasztalhatatlanul, és brit rendőrtisztek ácsorogtak a sarokban a helyzet miatt bosszankodva. Juliette nem foglalkozott velük, rendületlenül tolakodott előre, hogy eljusson a lépcsőhöz, majd onnan a földszintre, ahol elő fog bukkanni a kereskedő.

Hirtelen azonban megtorpant. A főlépcső túlságosan zsúfolt volt. Oldalra siklott a tekintete, a szervizlépcsőre, gondolkodás nélkül feltépte az ajtót, majd elindult. Úgy ismerte ezt a színházat, mint a tenyerét; ez is a skarlátok területe volt, és a gyerekkora egy részét azzal töltötte, hogy az épületben bolyongott, be-belesett a mozitermekbe, ha éppen nem figyelt oda a dadus. Míg a főlépcső egy ívelt fakorlátokkal övezett, fényesre csiszolt lépcsőfokokból álló, grandiózus szerkezet volt, a szervizlépcső betonból készült, és ide nem szűrődött be természetes fény, így a lépcsőfordulókba belógó kis izzón kívül a lány semmi másra nem támaszkodhatott.

Hangosan kopogott a cipősarka, amikor befordult a lépcsőfordulón. Aztán megállt.

A főcsarnokba nyíló ajtóban ugyanis ott állt Roma, felemelt fegyverrel.

Juliette ráébredt, hogy túlságosan kiszámíthatóvá vált.

– Három lépésre voltál a kereskedőtől – mondta. Meglepődött, milyen nyugodtnak tűnik a hangja. Ta ma tö!4 A kése a lábára volt szíjazva, de mire lenyúlt volna érte, Romának bőven lett volna ideje rálőni. – Otthagytad csak azért, hogy megkeress engem? Ez igazán hízelgő…

Juliette sziszegve félrehajolt. Az arca forrón lüktetett, a feje mellett vészesen közel süvítettek el a golyók. Mielőtt Roma újra célozhatott volna, Juliette villámgyorsan felmérte a lehetőségeit, és beugrott a háta mögött lévő ajtón a raktárba.

Nem menekülni akart. Ez zsákutca volt, egy keskeny kis helyiség, telezsúfolva pókhálós, egymásba rakott székekkel. Nem akart mást, csak…

Újabb golyó suhant el a karja mellett.

– Még felrobbantod az épületet! – csattant fel Juliette, és megpördült. Odaért a raktár végéhez, és hátat fordított a falak mentén futó vastag csöveknek. – Némelyikük gázcső. Ha csak egyet eltalálsz, lángba borul az egész színház. – Roma nem riadt vissza. Sőt mintha meg sem hallotta volna a figyelmeztetést. A szeme összeszűkült, az arca elkomorult. Ismeretlennek tűnt – teljesen idegennek, mint aki magára öltött egy jelmezt, és nem is számított arra, mennyire illeni fog rá. Még ebben a gyér fényben is csillogtak az arany részletek az öltözékén, olyan fényesen, mint a színház előtt villogó reklámtáblák. Juliette sikítani tudott volna, amikor látta, hogy mivé változtatták a fiút. Alig kapott levegőt, és hazugság lett volna azt állítani, hogy pusztán az iménti fizikális megerőltetés miatt. – Hallottad, mit mondtam? – Juliette felmérte a köztük lévő távolságot. – Tedd el azt a fegyvert…

– Hallod magad egyáltalán? – vágott a szavába Roma. Három lépés alatt elég közel került ahhoz, hogy Juliette arcába nyomja a fegyvert. A lány érezte a felhevült cső melegét, a forró acélt alig pár centire a bőrétől. – Megölted Marshallt. Megölted, és hónapok teltek el, és meg sem próbáltad megmagyarázni…

– Nincs magyarázat. – A fiú szörnyetegnek tartotta őt. Azt hitte, hogy Juliette egész idő alatt gyűlölte, olyan kegyetlenül, hogy bármit elpusztított volna, amit szeret, és továbbra is ezt kellett hinnie, ha kedves volt az élete. A lány nem volt hajlandó magával rántani őt is, csak mert benne már nem maradt elég akaraterő. – Azért öltem meg, mert meg kellett halnia – jelentette ki. Meglendítette a karját. Kiütötte Roma kezéből a fegyvert, és hagyta, hogy az tompa csattanással a padlóra hulljon. – Ahogy téged is meg foglak ölni. Ahogy addig nem állok le, amíg te el nem pusztítasz engem… – Roma nekilökte a csöveknek. Olyan hévvel taszította meg, hogy Juliette érezte a vér ízét az ajkán, amit a saját éles fogai hasítottak fel. Elfojtott egy zihálást, majd még egyet, amikor Roma ujjai a torkára fonódtak, és gyilkos fény villant a szemében. Juliette nem rémült meg. Sőt, inkább haragudott, de nem a fiúra, hanem saját magára. Mert még akkor is oda akart hajolni hozzá, amikor az gyilkos szándékkal állt előtte. A kettejüket elválasztó szakadék miatt, amit ő maga mélyített el önként, mivel két, egymással hadakozó családba születtek, és Juliette kész volt inkább Roma keze által meghalni, mintsem hogy ő okozza a fiú halálát. Senki más nem halhat meg azért, hogy engem megvédjen. Roma egy egész épületet felrobbantott, hogy Juliette biztonságban legyen. Tyler és a skarlátjai Juliette nevében kegyetlenkedtek, még akkor is, ha ők is a halálát kívánták. Mind egy és ugyanaz volt. Már csak ilyen volt ez a város, amit nevek, színek és territóriumok osztottak meg, a sebeiből szivárgó erőszaknak mégis mindenütt ugyanaz volt a színe. – Csak rajta! – szólt Juliette, erőt véve magán. Nem gondolta komolyan. Ismerte Roma Montagovot. A fiú talán azt hitte, hogy a halálát akarja, ám a helyzet az volt, hogy ő sosem vétette el, most mégis ez történt – minden lövedéke célt tévesztett, és Juliette feje helyett a falba fúródott. A helyzet az volt, hogy a fiú fogta a torkát, Juliette mégis tudott lélegezni, kapott levegőt a romlás és a gyűlölet ellenére, ami Roma ujjaiból a bőrébe sugárzott. Juliette végül a késéért nyúlt. Épp, amikor a fiú közelebb húzódott, talán halálos szándékkal, a lány keze a ruhája alatt megbúvó késhüvely köré zárult, kihúzta a fegyvert, és lesújtott, amire csak tudott. Roma felszisszent, és elrántotta a kezét. Csak egy karcolás volt, Roma mégis a melléhez szorította a karját, Juliette pedig utánaeredt, és a fiú torkához szorította a pengét. – Ez skarlát terület. – Higgadtan beszélt, de minden akaraterejére szüksége volt, hogy megőrizze a nyugalmát. – Megfeledkezel magadról.

Roma mozdulatlanul állt. Kifejezéstelen arccal bámult vissza rá, ahogy hosszúra nyúlt a pillanat – olyan hosszúra, hogy Juliette már-már azt hitte, a fiú megadja magát.

Csakhogy Roma ehelyett a pengéhez hajolt, hogy a fém a nyakába nyomódjon, csupán egy hajszál választotta el attól, hogy felhasítsa a bőrét, és kibuggyanjon a vére.

– Na, mire vársz? – sziszegte Roma. A hangjába harag vegyült… és szenvedés. – Ölj meg! – Juliette nem mozdult. Nyilván túl sokáig tétovázott, mert a fiú arca gúnyos mosolyba torzult. – Miért késlekedsz? – gúnyolódott.

Még mindig érezte a vér ízét a szájában. Egy szempillantás alatt megfordította a kezében a kést, és lesújtott a nyelével Roma halántékára. A fiú pislogott egyet, majd elterült, mint egy zsák krumpli, miközben Juliette elhajította a fegyvert, és a fiú után kapott, hogy felfogja az esését. Amint köréfonta a karját, megkönnyebbülten fellélegzett, hogy sikerült elkapnia, mielőtt Roma feje a kemény padlóhoz csapódott volna.

Juliette felsóhajtott. Ahogy a karjaiban tartotta a testét, a fiú kézzelfoghatónak, valóságosabbnak tűnt, mint valaha, bár a lány skarlátjaitól csak relatíve volt biztonságban. Ám itt, ahol érezni lehetett a szíve dobogását, amely egy ritmust vert az övével, Roma csupán egy fiú volt, egy véres, dobogó szív, amit bármelyik pillanatban kivághat egy kellően éles penge.

– „Miért késlekedsz?” – ismételte Juliette keserűen. Lágyan lefektette a fiút a földre, és kisöpörte az arcából a kósza tincseket. – Mert ha gyűlölsz is, Roma Montagov, én még mindig szeretlek.

Tartalom

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

Negyvenegy

Negyvenkettő

Negyvenhárom

Negyvennégy

Negyvenöt

Negyvenhat

Negyvenhét

Utóhang

A szerző utószava

Köszönetnyilvánítás

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztés és előkészítés Helfrich Judit

Kínai nyelvi lektor Torma Laura

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

LXGW WenKai TC – SIL Open Font License

Public Sans – SIL Open Font License

Quintessential – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License