Kemendy Júlia Csenge

Az Anyacsalogató Hadművelet

Tündérfürt utca 12.
1. rész

Nagy Bettina illusztrációival

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Kemendy Júlia Csenge, 2022
© Nagy Bettina, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 36 2

Támogatónk

A kötet megjelenését támogatta
a Nemzeti Kulturális Alap

és a Bakonyerdő Zrt.

Édesapámnak

Előszó

A Tündérfürt utcában egyetlen házszám volt csupán, a tizenkettes.

Senki nem értette, hogy miért nem az egyes számot viselte az a szélmalom, amely a hosszú földút végén gubbasztott nagy, kerek kőtestével. Számos találgatás, pletyka és mese kapott szárnyra az évek során a szám eredetéről: tizenkét rabló lakik benne, ha tizenkétszer körbeszaladod, teljesül egy kívánságod, a tizenkettedik hónap tizenkettedik napján tündérek tartják meg benne éves ülésüket. És a többi, és a többi. A falubeliek képzelete határtalan volt, a valódi választ azonban senki nem tudta.

Egy biztos: mióta a malom állt, kicsi, piros tábla hirdette az ajtaja mellé függesztve: Tündérfürt utca 12.

A poros utcácskát terebélyes, vénséges vén tölgyfák szegélyezték, a fákon túl pedig gazdátlan mező nyújtózkodott. Tavasszal vadvirágok tarka szőnyegévé változott, nyáron sárgára és zizegősre szárította füvét a nap, őszi reggeleken szarvasok legelésztek rajta a felszálló ködben. A mező egészen a malom háta mögé ért, ahol sűrű erdőbe torkollott.

Arra már a falu öregei sem emlékeztek, hogy élt-e valaha valaki a szomorú, szürke falak között, őröltek-e valaha a súlyos malomkövek, vagy csupán a szél játszadozott kedvére a hatalmas égerfa lapátokkal.

A szélmalom körül nyaranta összegyűltek a falu gyerekei, hol közelebb merészkedtek, hol a tizenkét rabló meséjét felidézve messzebbre húzódva lesték, hogyan lengedeznek a lapátokon a nagyra nőtt pókhálók. A legbátrabbak mindennap körbefutották a föléjük magasodó hűvös kőfalakat – tizenkétszer jobbra, tizenkétszer balra, biztos, ami biztos –, aztán a földön ülve, a szédelgéstől kacagva mind kívántak valamit. A kívánságok magasra röppentek a forró napsütésben, háromemeletes születésnapi tortát, kistestvért, szőke játék babát, tűzpiros biciklit remélve a malom tündéreitől.

1. fejezet
A malom gazdára talál

Október közepén történt, hogy a Tündérfürt utca pocsolyái közt egy kislány tűnt fel, kapucnis kabátba burkolózó alakját morcosan lökdöste a reggeli szélroham. Magányosan bandukolt a hajladozó fák között, hosszú haja ázottan lógott ki a csuklya alól. Szilágyi Filkó biztos volt benne, hogy egy fantasztikusan citromsárga gumicsizmát lát a lábán.

A kisfiú a szomszéd utcában lakott, így az ablakából jól látszott a malom. Legszívesebben azonnal keresztülvágtatott volna a mezőn, hogy megismerkedhessen az új jövevénnyel, de egy szál pizsamában mégsem indulhatott útnak.

Hallotta, hogy az anyukája már kapaszkodik felfelé a padlástérbe vezető létrán, súlya alatt nyikorogtak a lécek.

– Fülöp! Kelemen! – Dallamos hangját szinte azonnal követte a csapóajtóban megjelenő borzas, barna haja, amit a fiai is örököltek tőle. – Gyertek reggelizni!

Filkó, akit valójában Fülöpnek hívtak, vágott egy csúf grimaszt a nevét hallva, majd sóhajtva elfordította a fejét az ablaktól. Amint elengedte a függönyt, az üveget takaró puha, kék anyag visszalibbent a helyére.

– Még nincs magánál – vigyorgott a csipás szemmel nézelődő bátyjára, aki hét kerek perccel volt idősebb nála.

Ráadásul július hetedikén, hét órakor és hét óra hét perckor születtek. Az anyukájuk, aki tanító néni volt a falu iskolájában, mindig azt mondogatta, hogy a hét meseszám, és ha büszke volt rájuk, mesés fiaimnak szólította őket. Ha rossz fát tettek a tűzre, hétfejű sárkányokra változtatta a becézést.

– Látom, te sem öltözködéssel töltötted a szabadidődet – vonta fel a szemöldökét a létrán ácsorgó asszony.

– Hát… nem, de csak mert megláttam…

– Fülöp már megint leskelődött – dünnyögte Kelemen a színes takarókupac alól.

– Nem leskelődtem! Véletlenül az ablakra pillantottam, és megláttam, hogy egy…

– Hogy egy tündér röppent át a mezőn? – gúnyolódott Filkó bátyja, aki hirtelen egészen ébernek tűnt.

– Anya, Kelemen már megint… – kezdte volna a kisfiú, de az anyukájuk nem várta meg a vita végét, szó nélkül leereszkedett a létrán.

***

Az iskola unalmas volt, Kelemen undok, Marci, Filkó barátja pedig megbetegedett, úgyhogy egész nap nem lehetett senkihez szólni. Filkó rettenetesen szenvedett, egyre csak a csodás sárga gumicsizma és a hozzá tartozó rejtélyes idegen járt a fejében. Vajon a malomban lakik?

Mióta az eszét tudta, soha senki nem lakott a Tündérfürt utcában, a falon lévő tábláról már egészen lepattogzott a piros festék. Egyedül érkezhetett? Hiszen távolról úgy látszott, a kislány egyidős vele, sőt, talán fiatalabb is nála. Csak nem élhet egyedül egy öreg, poros malomban, ahol talán rablók tanyáznak! Hol lehetnek a szülei?

Olyannyira lekötötte az elmélkedés, hogy újra és újra lerajzolta a csizmát a matekfüzetébe, miközben Tünde néni, az osztály tanítója a műveletek sorrendjéről magyarázott. Emiatt történhetett, hogy a csinos lábbelit akaratlanul is nagy, kövér zárójelekkel díszítette ki.

Mikor végre-valahára véget ért a nap és kiszabadultak az iskolából, Filkó letelepedett a szobájuk ablaka elé, és el sem mozdult onnan egészen addig, míg be nem sötétedett. Sem a lány nem bukkant fel újra, sem más nem járt a szélmalom felé vezető úton, hiába meresztette a szemét vagy dugta ki a fejét az ablakon, még egy árva őzet sem látott. A szomszéd utca ugyanolyan csendes volt, mint mindig, csak a sárguló leveleket zörgette makacsul a szél.

Kelemen tündérekről szóló gúnyolódását a kisfiú elengedte a füle mellett, pedig a bátyja kitartóan próbálta magára haragítani. Miután felhősen és csillagtalanul megérkezett az este, csalódottan indult lefelé a konyhába, hogy bepótolja a kihagyott uzsonnát, aztán rögtön utána meg is vacsorázzon.

Már az ágyában feküdt, de mivel nem tudott elaludni, a gerendákra ragasztott foszforeszkáló csillagképeket nézegette. Apa néha titokban összekeverte a műanyag csillagokat és új képeket rakott ki belőlük, Filkó pedig kikereste őket a csillagászati atlaszából. Éppen a Nagygöncölt bámulta elgondolkodva, amikor a szeme sarkából egy villanást látott. Átpillantott Kelemen térfelére, hogy megbizonyosodjon róla, a bátyja alszik, majd óvatosan az ablakhoz lopakodott. A szélmalom legfelső ablakából meleg, narancssárga fény áradt, világító négyszöget rajzolva a Tündérfürt utca pocsolyáira. Tehát tényleg lakik valaki a malomban!

Filkó diadalittasan elmosolyodott, és elégedetten mászott vissza a takaró alá.

Holnap. Talán holnap végre kiderül valami a rejtélyes idegenről.

2. fejezet
Varázslatos gumicsizma

Másnap apa ébresztette őket, akinek mindig sokkal jobb ötletei voltak, mint anyának.

– Kalóztámadás! – ordította mindenféle figyelmeztetés nélkül, majd két vízipisztollyal egyszerre lőtt a szoba két végében álló ágyak felé. Kelemen morogva húzta fejére a takarót, Filkó pedig rémülten ült fel, homlokáról a szemébe csorgott a langyos víz. Apa olyan jóízűen nevetett rajtuk, hogy egy idő után ők is csatlakoztak hozzá.

– Ennyi telik tőletek? Így védekeztek a kalóztámadás ellen? – kérdezte kihívóan, az ikrekre irányítva a fegyvereket.

Több se kellett! A fiúk együttes erővel vágták hozzá a kispárnáikat, meghátrálásra késztetve ezzel a vérszomjas kalózt.

Apa a városban dolgozott, katona volt. Bár Filkó nem teljesen értette, mivel foglalkozik a bázison, az egyenruhája nagyon tetszett neki. Néha titokban felpróbálták Kelemennel, aki elhatározta, hogy ha nagy lesz, ő is katona lesz. Minden vágya egy saját egyenruha volt, bármit megtett volna érte. Még a hangátalakítós Darth Vader-maszkját is odaadta volna, amit a születésnapjára kapott júliusban. Egy dologra azonban nem volt hajlandó: körbeszaladni a malmot.