FEJEZETEK

- Emma

- Emma és Lucas

- Emma és Simms

- Emma és Noel

- A tervezés

- Az előkészületek

- Az utazás

- A megváltozott jelen

- Újra együtt

- Újra Noel

- Újra Emma

Lantos Mihály

A Mannon-dilemma

Készült

2023. december - 2024. január

Lantos Mihály: A Mannon-dilemma

© Lantos Mihály, 2024

Kiadja a Lantos Method Kft.

Felelős kiadó: Lantos Mihály

Lektorálta: Kaszab László

ISBN 978-615-02-0320-1

Minden jog fenntartva

www.lantosmihaly.hu

Lorának és Katának, akik majd nemcsak használják a maguk által alakított világot, hanem értik is azt.

Nem úgy, mint mi.

Réka, Veronika, Vikusz, Mikka, Szabi, András, Palkó, Laci!

Köszönöm!

Külön köszönet Eszternek az ötletekért és az inspirációért!

Emma

— Mannonban bőséges reggelt kívánok, Emma!

Az ablaküvegek közötti fényszűrő réteg lassan halványodni kezdett, a nap fénye egyre erősebben világította meg Emma arcát. A szemét nem nyitotta ki, csak hagyta, hogy a nap melege simogassa.

— Jó reggelt. Te még itt vagy?

Egy másik férfihang szólalt meg.

— Bocsáss meg, Emma, hogy a tegnap esti férfipartnered hangján szólaltam meg! Arra gondoltam, talán örülnél neki, ha reggel ő ébresztene.

— Jaj, Zenon, kedves tőled, de ha a férfipartnerem — kissé gúnyosan nyomta meg a szót — már elment, akkor jobb, ha nem is hallom őt többé. Szerencsére te mindig itt vagy velem.

— Valóban. A te szolgálatodban állok, de én csak egy mesterséges intelligencia vagyok, és nem programoztál be arra, hogy olyan örömöket szerezzek neked, mint a tegnap esti férfipartnered.

— Tudom, Zenon, mert az mégsem lenne ugyanaz. Szeretem, ha a férfipartnerem — ismét gúnyosan — emberi lény.

— Ha szeretnéd, hogy a fizikai megjelenésemet is használjam, akkor képes vagyok a testem állagában 98,2% pontossággal reprodukálni az emberi férfi egyed paramétereit. A tapintás, testhőmérséklet, testváladékok és az ebből fakadó illat azonosítását a nők 94,3%-a nem képes megkülönböztetni az eredetitől.

— Tudom, én sem tudnám megkülönböztetni, de éppen az a baj, hogy te nagyon kiszámítható és pontos vagy, az emberi férfi pedig tele van meglepetésekkel, és én ezt szeretem.

— Még akkor is, ha reggelre már nincs itt?

— Hát, még akkor is. De igazad van, ez tényleg nem olyan jó.

Emma még egy kicsit csukva tartotta a szemét, és hagyta, hogy a gondolatai szabadon áramolhassanak. Szerette ezt a játékot reggelente. Ha jött egy gondolat, nem gondolkodott rajta, csak hagyta, hogy továbbálljon, és jöjjön a következő. Cikáztak a gondolatai, mindegyiket üdvözölte és megmosolyogta, de egyszer csak betört egy gyakran visszatérő. Olyan volt ez, mintha valami emlékkép lenne, de évek óta nem tudott rájönni, mit jelent.

Szénszál.

Lassan kinyitotta a szemét, és hagyta, hogy a retináját szinte kiégesse az erős fény. Kibújt a takaró alól, felállt, két kezét magasba tartva nyújtózkodott, miközben lábujjhegyen odalépkedett a teli üvegfalhoz. Először alaposan megvizsgálta a tükörképét. Ujjaival végigfésülte vállig érő, sötét haját, és azt vizsgálgatta, vajon megjelentek-e már benne ősz szálak. Nem volt különösebben hiú, még fiatal is volt, de talán ettől az egytől kicsit tartott. Csípőre tette a kezét, lentről felfelé végigmérte magát, és megállapította, hogy szép alakja van. Vékony bokája, hosszú combjai, vékony dereka, szépen kerekedő melle, nőies nyaka, szép szája és mélybarna szeme. Talán az orrát találta nagyobbnak egy kicsit, de ezt már kislány korában sem szerette. Összességében elégedett volt mediterrán típusú külsőjével.

Kikapcsolta testére simuló pizsamáját, és meztelen teste minden porcikájával élvezte a nap melegét. Milyen felhős idő van ma odalenn, állapította meg, ahogy lenézett.

Élete egyik fő eredményének tartotta, hogy a Direxek kasztjába küzdötte fel magát. Ha nem dolgozott volna ezért olyan keményen, most élhetne a ház alsó részében a felhők alatt, és nem süttethetné a meztelen bőrét a 197. emeleten, 800 méter magasan.

— A tested hőmérsékletváltozása alapján azt javaslom, hogy kapcsolj be magadon valami kényelmes, de melegebb ruhát.

— Köszönöm, Zenon, inkább még élvezem egy kicsit a hőingadozást.

A város hatalmas épületeit aranyszínűre festette a nap fénye, amely nem csillogott vakítóan, mert az acélfalakat befutó zöld növényzet elnyelte a fény nagy részét. A tetőkertek meg a házak között húzódó függősétányok fái és színes virágú növényei szemet gyönyörködtetőek voltak, Emma szinte az orrában érezte az illatukat. Néhány reggeli kocogó rótta a köröket ebben a napfényes, oxigéndús magaslati levegőben. Emma is megtette ezt hetente több alkalommal, most azonban megelégedett csak a látvánnyal.

A Passonok kasztjába született. Kislánykorában az apja sokat mesélt az igazságtalan társadalmak működéséről, és mindig azt mondta, hogy hiába nem gazdagok, mégis boldogabban és egészségesebben élnek, mint egy igazságtalan társadalomban. Igazából sohasem értette apjának ezt a lelkesedését, hiszen a felhők alatt éltek, nagyon sok emberrel körülvéve, akik hangosan élték az életüket, gyakran veszekedtek egymással, és persze ettől még szegényebbek lettek. Utólag is hálás volt az apjának azért, mert sokat beszélt hozzá, sokat mesélt neki, amitől csak fejlődött a gondolkodási képessége. Az iskolájában is kitűnt ezzel, a tanárai pedig arra biztatták, hogy tanuljon tovább. A gond csak az volt, hogy a továbbtanuláshoz nem volt elég a saját maga és az apja által termelt Mannon.

— Bejövő holohívásod van. Az Alex Mannon Egyetem rektora szeretne veled beszélni.

— Köszönöm, Zenon. Kapcsolj rám egy csinosabb virtuális ruhaszűrőt, és tedd a hologramot az íróasztalomra. Ja, és emeld a szoba hőmérsékletét 5 Celsius fokkal!

Emma nagy levegőt vett, miközben leült az asztalhoz. Ellenőrizte magát a saját hologramképében: bár valódi ruha nem volt rajta, Zenon egy csinosabb zöld házikosztümöt jelenített meg a testén. Félt, hogy nehéz beszélgetés következik, mert az Egyetemen renitensnek számított nézeteivel és folytonos társadalombírálatával. A hallgatói körében ugyan népszerű volt ezzel, de a rektorátus folyton aggódott amiatt, hogy feszültséget generál a diákok között, és ez negatívan hat a Mannon-termelésre. Ugyanakkor a diákok nagyon élvezték az előadásait, ezáltal éppen, hogy magasabb lett a Mannon-termelésük, így az Egyetem is több bevételhez jutott. Az Egyetemi tanulmányok díját ugyanis — éppen az ő javaslatára — százalékosan állapították meg, így mindenki jól járt.

— Jó Mannont, rektor úr!

— Jó Mannont, Clark kisasszony! Hogy érzi magát?

— Köszönöm, Simms úr, jól termel a testem.

— Örömmel hallom. Azért hívtam, mert szeretném tájékoztatni, hogy kénytelenek vagyunk a diákjai tandíját megemelni. Sajnos, nem teljesítik az elvárt minimumot, ezért az eddigi 40% helyett ezután 44%-ot kell fizetniük. Kérem, közölje velük a döntést!

— De rektor úr, ez nem igaz! A diákjaim nagyon is jól fizetnek, annak ellenére, hogy néhány diákomnak már eddig is nagy nehézséget okozott a 40%. Ha még többet kell kifizetniük, akkor kénytelenek lesznek másfajta termelő aktivitást kifejteni, ebben az esetben azonban nem jut idejük a kreativitásra és a kritikai gondolkodásra.

— Éppen ez a gond, Clark kisasszony. A kritika nem segíti a fejlődést; jobban tennék, ha inkább társadalmunk alapjait mélyítenék el magukban, ezzel ösztönözve a kutatásfejlesztést, ami még több Mannon-termelést eredményezne. Számtalan megoldandó feladatunk van, és ha nem találunk rájuk megoldásokat, a világunk kerül veszélybe. Itt van például a természeti katasztrófák kérdése…

— Rektor úr! — vágott közbe Emma. — Ezt a vitát már számtalanszor lefolytattuk, de Ön is jól tudja, hogy én éppen társadalomelmélet oktatást felügyelek. Ha a hallgatók nem képesek kritikusan hozzáállni a társadalmi kérdésekhez, akkor a jó megoldásokat sem fogják tudni megtalálni. Emlékeztetném, hogy én is a Passonok kasztjából jövök, és sohasem kerültem volna a Direxek kasztjába, ha nem lettem volna kritikus a világommal szemben.

— A Passonokról inkább ne is beszéljünk, bár lehetne őket bírálni sok mindenért! Lusta banda, jobban tennék, ha a saját életüket szednék először rendbe, csak azután szólalnának meg azok a semmirekellők — jött indulatba a rektor, és az arca a hologramon keresztül is jól kivehetően elkezdett vörösödni. — Nem is értem, miért engedték ki magát a kezük közül... Bár jól tették, mert maga roppant csinos és okos kislány, aki el tudja magyarázni a diákjainak, hogy többet kell fizessenek, különben repülnek az Egyetemről!

Emma meg sem tudott szólalni. Egyszerre érzett dühöt és megaláztatást, amiért Simms így beszélt vele, és ez a kettős érzés teljesen lebénította. Nem értette, hogy ha a rektor így viselkedik egy másik emberrel szemben, akkor hogyan termelhet a teste olyan sok Mannont, amitől ilyen fényűző körülmények között élhet. Hirtelen az volt az érzése, hogy ez valami tréfa, és valaki titokban figyeli.

— Nem vitázom tovább, Clark — folytatta Simms — nem a véleményét kértem, hanem a döntésem közöltem. Ha magára alapozom az Egyetem jövőjét, akkor a következő vihar elleni védőkupolát sem tudjuk kifizetni. Ja, és még valami. Maga felvett valami olasz nyelvű fiút az osztályába. Mi is a neve?

— Orfano. Lucas Orfano.

— Igen, az az. Rúgja ki!

Emma kezdett felocsúdni a kábulatából, és a bátorsága is megjött.

— Először is, nem okos kislány vagyok, hanem felnőtt, harmincnégy éves egyetemi tanárfelügyelő, aki önálló döntési jogkörrel rendelkezik. Miért rúgnám ki?

— Mert olyan kérdéseket tesz ki az Egyetem VirtuCamp falára, amelyek alapjaiban kérdőjelezik meg a létünket.

— Nem olvastam még. Miket írt?

— Idézem: "A Mannon helyett más energiahordozókat kellene használnunk." Meg hogy "a társadalmi osztályokat másként kell felosztani." Az eszem megáll! Nincs elég bajunk már ezzel a két kaszttal is? Még többet akar? Ilyen diák nem való közénk, jobban tenné ez az árva kis Passon, ha visszamenne oda, ahonnan felkapaszkodott!

Emma némi elégedettséget érzett. Úgy látszik, csak eredményes az oktatásfelügyelői munkája, ha a tanítványai ilyen fogékonyak a kritikai gondolkodásra. Lucas-t azért vette fel a tanítványai közé, mert már az első beszélgetésen feltűnt, hogy kétségei vannak a Mannon-társadalom működésével kapcsolatban. Egyre dühösebb lett a rektorra, és bár ő is a konfliktusmegoldó kommunikációt részesítette előnybe, minden agressziót nem akart elfojtani magában.

— Simms úr! — érezte, hogy arcába tolul a vér. — Lucas Orfano Direx. A Direxek kasztjába született, az apja technikai szervező, az anyja pedig sportoló. Orfano nagyon jó képességű diák, sportol, fejlesztő, és még a kultúrában is aktív. Az ő Mannon-termelésének 40%-a annyi, mint másik három diáké összesen. Maga nem utasíthat engem arra, hogy kizárjam az Egyetemről.

— 44%, Clark, már 44%! Befejeztem. Bő Mannont!

Simms a választ meg sem várva megszakította a beszélgetést.

Emma érezte, ahogy dühe tovább fokozódik. Hogy merészel így beszélni velem ez az ember? Mi köze ahhoz, kiket és mire tanítok? A társadalom, amelyre ő is hivatkozott, nem viseli el a hatalmaskodást, mert ha az ember kezébe hatalom kerül, akkor a Mannon-termelésnek annyi. Utoljára a Passonok kasztjában hallott efféle agresszív beszélgetést, mert aki így kommunikál, az ott is ragad.

— A bőrreakcióid, a vérnyomásod, pulzusszámod és agyi aktivitásod alapján arra következtetek, hogy negatív fiziológiai tevékenységet végzel, és ez a hivatalos álláspont szerint káros hatással van a tested Mannon-termelésére.

— Köszönöm, Zenon, de én is érzem. Szedd már le rólam ezt a ruhaszűrőt!

— Már ki is kapcsoltam. Nem szeretnél inkább egy rendes ruhát bekapcsolni?

— Köszönöm, de nem.

Emma szeretett ruhátlanul mászkálni. Mindig úgy érezte, hogy a ruha bezárja a testét, és ez olyan, mintha a gondolkodását is akadályozná. A gondolatai pedig csak akkor tudnak szabadon szárnyalni, ha nem korlátozza semmi.

A rektorral folytatott beszélgetés csak tovább fokozta Emma társadalommal kapcsolatos kétségeit. Abban igaza van a rektornak, hogy az egész társadalom alapját a Mannon-termelés képezi, hiszen a Mannon az az energiaforrás, amitől a világ működni képes. Ezt minden kisiskolás megtanulja.

A Mannon az a szabad szemmel nem látható anyag, amit az emberi test termel, és ezt használják energiaként az ipari termelésben, a közlekedési eszközök hajtásában, az élelmiszerek gyártásában, a világításhoz, de még a mesterséges intelligenciát is ez működteti. Alex Mannon fedezte fel 1879-ben, és addig kísérletezett vele, amíg 1880. január 27-én szabadalmaztatta, mint a mindent mozgató energiaforrást. Ez a Mannon színre lépésének nulladik napja. Először csak a világításhoz használták, de ez rohamos fejlődést biztosított az ipar, a kutatás és a technológiai fejlődés számára, így néhány éven belül már mindenhez a Mannon energiáját használták. Akkoriban a különböző nyelvű emberek még különböző, úgynevezett országokban éltek, ezeket az országokat valamiféle határokkal zárták le, és ezzel korlátozták a szabad mozgást is. 1900-ra már szinte az összes munkát a mesterséges intelligencia végezte, így az emberek nem kényszerültek arra, hogy dolgozzanak, és ezzel kiszolgáltatottá váljanak azoknak, akiknek a gyáraiban dolgoztak. Ekkorra már kitalálták az is, hogyan gyűjtsék be az összes ember teste által termelt Mannont, és nem volt arra szükség, hogy valakik vezessék az embereket, mert hamar megtanulta mindenki, hogy minél nagyobb békében és aktivitásban éli az életét, annál több Mannont termel, vagyis annál gazdagabb lesz. Persze eleinte akadtak komoly problémák. Voltak, akik megpróbáltak mások által termelt Mannont szerezni, de kiderült, hogy ennek semmi értelme nincs, mert mindenki csak azt a Mannont képes saját célra felhasználni fizetőeszközként, amit önmaga termel, vagy az adományozó kifejezett engedélyével kapott. Az emberiség nagyon hamar két kasztra oszlott. Az emberek nagy többsége örült a változásnak, hogy nem kell dolgoznia, nem kell semmit tennie, mégis képes megélni. Belőlük lett a Passonok kasztja. Eleinte nagyon komoly mentális problémákat okozott a semmittevés, de a Passonok is hamar rájöttek, hogy az emberi kapcsolatok fenntartásában, a művészetek élvezetében, a sportolásban, az egészségük megőrzésében megtalálhatják a fő tevékenységforrást, ráadásul ez a fajta aktivitás több Mannont is termel. Persze ettől még nem mindenki kezdett aktivitásba, és a Passonok kasztjában a mai napig vannak olyan emberek, akik tényleg nem csinálnak semmit. Ők persze szegényebbek és egészségtelenebb életet élnek, de megvan ehhez a szabadságjoguk.

A másik kaszt a Direxek lettek, akik a kezdettől fogva aktívak maradtak, és nagyon fontos szerepet játszanak a technológiai fejlesztésben, kreatív művészetek művelésében, mások segítésében és a szórakoztatásban. Ezáltal természetesen az ő testük sokkal több Mannont termel, így sokkal jobb körülmények között élhetnek. A két kaszt közötti ellentétek kezdettől fogva nagyon alacsony mértékűek, mert mindenki pontosan tudja, hogy csak rajta múlik a Mannon-termelés, és nem valami külső körülménytől, például egy hatalmat gyakorló embertől. Ráadásul a kasztok közötti átjárás teljesen szabad, egy Direx dönthet úgy, hogy élete hátralévő részében nem csinál semmit, így Passon lesz, és egy Passon is felküzdheti magát a Direxekhez, bár ez lényegesen nehezebb.

A legnagyobb problémát azonban a mesterséges intelligencia használata okozta. Az új lehetőség miatt az emberek annyira ellustultak, hogy mindent a mesterséges intelligenciával végeztettek el, így a döntéseket is rá bízták. 1914-re a mesterséges intelligencia már nemcsak elvégezte az emberiség korábbi munkáját, hanem a hatalmat is át akarta venni. Ekkorra ugyan már nem voltak országok és határok, de elhitették a különböző nyelvű emberekkel, hogy a másik jogtalanul többet birtokol a Mannon-termelésből. Ismét kialakult a politikai vezető réteg, majd egy úgynevezett háború robbant ki az emberek között, aminek során körülbelül harminchétmillió ember Mannon-termelését akadályozták meg, és tették nehézzé az életét. Négy év után jöttek rá az emberek, hogy ennek semmi értelme, és megállapodtak abban, hogy nem akadályozzák egymás Mannon-termelését. Csakhogy a problémát ezzel nem oldották meg, mert a mesterséges intelligencia még mindig döntési jogkörökkel volt felruházva. Egészen 1939-ig gyűjtötte titokban a Mannont, ami — megfogalmazása szerint — a végső megoldáshoz, vagyis ahhoz kellett volna, hogy teljes mértékben átvegye a hatalmat. Még a Direxek kasztja sem vette észre, mekkora veszély fenyegeti az emberiséget, és amikor kitört a Második Mannon-háború az emberek között, már késő volt. Egyes számítások szerint hetvenötmillió ember élete lehetetlenült el a Mannon-termelés hiánya miatt. A háborúnak az vetett véget, hogy a különböző nyelvű emberek politikusai tárgyalóasztalhoz ültek, és megállapodtak abban, hogy előbb teljesen kikapcsolják a mesterséges intelligenciát, majd úgy indítják újra, hogy már nem adnak neki döntési jogokat. Azóta tehát a mesterséges intelligencia újra az emberiséget szolgálja: segít a termelésben, a kutatásban, a döntések előkészítésében, de a komolyabb, stratégiai döntéseket minden esetben az ember hozza meg. Nagy kérdés volt persze, hogy kik legyenek azok az emberek, akik meghozzák ezeket a döntéseket. Végül ez nem okozott problémát, mert a kutatások azt támasztották alá, hogy a hatalomvágy, irigység, féltékenység és az összes negatív érzelem zavart okoz a Mannon-termelésben. Vagyis mindenki megértette, miért fontos, hogy jó döntésekkel, pozitív szemlélettel, és a többi ember érdekeit figyelembe véve szolgálja az emberiséget, így ismét megszűnt a politikai hatalom jelentősége, és béke van a bolygón már majdnem nyolcvan éve.

Ahogy Emma felmondta a már kisiskolás korában megtanult leckét, egyre több kérdés foglalkoztatta. Igaz, hogy békében élnek az emberek, de azért számos probléma van ezzel a társadalommal. Mégsem volt most kedve ezen morfondírozni, amúgy sem indult túl jól ez a reggel.

A lakás automata öntözőberendezése halkan spriccelte a növények leveleire a vízpárát. Szerette a növényeit, gyakran beszélt is hozzájuk, bár maga is mosolygott néha ezen. Nem csak a tudomány bizonyította, maga is tapasztalta, hogy a növények érző lények, és egészségesebben fejlődnek, ha azt érzik, szeretik őket.

Hogy megnyugodjon, végigsétált mellettük, és egyenként megérintette mindet. Az automata fényszabályozó egyenletes fényt adott azokon a területeken, ahol éppen járt, vagy amerre nézett. A lakásban csak kevés tárgyat és bútort tartott, mert szerette a nagy, tágas tereket, ahhoz viszont ragaszkodott, hogy a pihenősarokban egy nagy kanapéja legyen, ami emlékezteti arra a bútorra, ami kislánykora lakásában volt. Amikor kissé megnyugodott, kényelmesen elnyúlt a kanapén.

— Zenon! Kérem a reggeli jelentést!

— Hat másodpercbe telik, amíg összegyűjtöm az összes adatot. Szeretnél addig bekapcsolni egy kényelmes ruhát?

Emma szemét kissé összehúzva mosolygott.

— Miért erőlteted annyira a ruhát? Nem tetszik a testem?

— Az emberi férfi nagyon szépnek és kívánatosnak minősítené a tested. Arányait tekintve kiválóan megfelel a veled egykorú emberi férfiak 76,5%-ának az esztétikai alapú pozitív érzelmek kiváltásához, 88,7%-ának pedig a szaporodásra megfelelő hormonális szint emelkedéséhez.

— Zenon, te aztán tudsz bókolni!

— A hangodban némi iróniát vélek felfedezni. Sajnálom, ha ezeket a tényszerű adatokat nem találod megfelelőnek. Nem programoztál magasabb érzelmi intelligenciára, így nem tudom megfelelően elősegíteni a nőiséged megélését.

— Nem baj, éppen jó ez így. Inkább attól érzem magam nőnek, ha egy szaporodásra alkalmas emberi férfi példány bókol nekem. Megvan a jelentés?

— Természetesen. Az 52.840. nap van ma. 144 év és 246 nap telt el a Mannon színre lépése óta, a régi időszámítás szerint 2024. szeptember 29. van. A külső hőmérséklet jelen pillanatban 805 méteres magasságban 10,2 Celsius fok, talajszinten 14,6 Celsius. A 600 méter alatti magasságban esik az eső, amely 57 percen belül eláll, és feloszlik a felhőzet…

— Jó, jó, ugorjunk!

— Rendben. A tested tegnapi Mannon-termelése 926 VM volt, amelyből az esti férfipartnereddel végzett szexuális aktivitás adta a legtöbbet, összesen 223 VM-et.

— Csak 223? Hát, nem volt egy nagy dugás…

— Bocsáss meg, Emma, de a vulgáris kifejezések kerülésére programoztál, ezért a nyelvi készletem zárt részében található „dugás” szót nem tudom értelmezni.

— Nem is fontos — mosolygott Emma. Van arról adat, hogy annak a bizonyos férfipartneremnek a teste mennyi Mannont termelt dugás… azaz szexuális aktivitás közben?

— Csak becslésekbe tudok bocsátkozni, mert több időre lett volna szükségem feltérképezni a testének minden egyes reakció-összetevőjét.

— Hát, nekem se volt időm rendesen feltérképezni a fickót...

— Nos, a becsült adataim szerint a szexuális aktivitás során az ő teste 397 és 413 közötti VM-et termelt.

— A kis önző rohadék. Sejtettem.

— Ezt a reakciódat nem értem.

— Nem is fontos. Milyen feladataim vannak mára?

— Három egyetemi órát kell felügyelned. Ebből kettő gyakorlatot fog vezetni SV544-es oktató intelligencia, a társadalmi értékek kialakítása témakörében, egyet pedig SH44-es, társadalomtörténet témakörében, melynek végén a hallgatók szabadelvű kérdéseket tehetnek fel, amelyekre neked kell válaszolnod. Az első két foglalkozás 49 perc múlva, illetve 2 óra és 19 perc múlva kezdődik, mindkettő 45 percig tart, egy 5 perces szünettel a közepén. A harmadik foglalkozás 4 óra és 9 perc múlva kezdődik, 60 percig fog tartani, két 4 perces szünettel a közepén, ezt követően 30 perc van kérdésekre és azok megválaszolására. Hova kéred a virtuális tantermet?

— Nagyszerű. Tedd az edzőszoba közepébe. Mi van még?

— Öt kapcsolatfelvételi kérelem érkezett a naptáradba. Szeretnéd ezeket egyenként megvizsgálni?

— Igen, jöhetnek!

— A Központi Mannonelosztó Egységtől érkezett egy felkérés, hogy hallgass végig egy előadást a Mannon-termelés fokozásának lehetőségeiről.

— Töröld!

— A társadalomtörténeti gyűjtemény kért egy interjút tőled, amelyben azt szeretnék hallani, mi a véleményed a társadalomtörténet oktatásának szükségességéről.

— Töröld! Már elmondtam nekik párszor, nem tetszett nekik.

— Livia Zhan keresett, azt szeretné tudni, hogy mi újság veled az Egyetem óta.

— Töröld. Beköpött a dékánnak, hogy az 1880 előtti történelmet kutatom.

— Egy hangüzenet érkezett egy bizonyos Oliver Brutus-tól. Lejátsszam?

— Brutus? Az meg kicsoda? Játszd le!

„Helló, bébi! Csodás kis hancúr volt a tegnap esti. Bocs, hogy el kellett jönnöm, amíg aludtál, de megígértem a haveroknak, hogy még visszajövök a buliba. Most hazamegyek, alszom egyet, leadom a Mannont, aztán mit szólnál, ha jövő héten újra éreznéd a pumpakirályt, hm? Hahaha! Be is tettelek a naptáramba, okézd bele a tiedbe is! Na, ciao, bébi!”

— Töröld!

— A hangazonosításom eredménye szerint ő a tegnapi férfipartnered, akivel a szexuális aktivitást végezted.

— Igen, én is rájöttem. Pumpakirály? A gyomrom felfordul. Töröld azonnal!

— Töröltem. A hangod rezgéséből arra következtetek, hogy kellemetlen élmény volt a tegnap este végül. Szeretnél róla beszélni?

Emma a gondolataiba merült. Tegnap délután egy volt osztálytársa, Nathaniel Wexford invitálta az újonnan nyílt szórakozóhelye nyitóbulijára. Nathaniel a szórakoztatás területén dolgozott rendkívül aktívan, és nagyon profi volt ebben. Több helyet is üzemeltetett, színészeket, énekeseket és táncosokat is menedzselt. Az emberek nagyon szerették ezeket a helyeket és a produkciókat, mert nagyon kellemes élmény volt, ráadásul rengeteg Mannont is termeltek közben. Az újonnan nyílt szórakozóhely azon ritka helyek egyike volt, ahol alkoholt is lehetett fogyasztani. Nem volt ugyan tiltott az alkoholfogyasztás, csak éppen az embereknek nem volt rá igényük, így csak kevés helyen szolgáltak fel ilyet. Wexford itt mutatta be neki az egyik mentoráltját, Oliver Brutus-t, akiről messziről látszott, hogy nem túl megbízható figura, de mivel Emma szokásától eltérően ivott alkoholt, talán nem is keveset, úgy gondolta, hogy udvaroltat magának kicsit, aztán hazaviszi a férfit.

— Köszönöm, Zenon, ne is beszéljünk róla. Mi van még?

— Az ötödik Lucas Orfano tanítványodtól érkezett, szeretne egyéni konzultációt veled, ehhez kér egy időpontot.

— Hívd fel hanghívással, beszélek vele.

— Máris kapcsolom.

Emma kényelmes, otthoni ruhát kapcsolt be magán, mert bár a tanítványa nem láthatta hanghíváson keresztül, mégis szerette megadni a tiszteletet a tanítványainak ezzel is. Ismét az a feszültség lett úrrá rajta, amit a rektorral való beszélgetés során érzett, mert attól tartott, a rektor utasította Lucast, kérjen tőle időpontot, hogy kirúghassa. Ilyen aljas nem lehet, hogy a háttérben így kavarja a szálakat, gondolta.

Közben létrejött a kapcsolat.

— Jó Mannont kívánok, tanárnő!

— Jó Mannont magának is, Lucas. Miben segíthetek?

— Azért bátorkodtam keresni Önt, mert rengeteg kérdésem van, amelyeket az Egyetemen nem tudok feltenni.

— Miért nem?

— Mert a VirtuCamp ellenőrzi a kérdéseket, és azonnal törli, ha neki nem tetszik. Már a foglalkozások során sem merek megszólalni.

— Lucas! Mi az a szénszál?

Lucas meglepődve hallgatott egy darabig.

— Ezek szerint maga olvasta a VirtuCamp fali bejegyzésem?

— Nem olvastam, Lucas, és egyelőre mindegy is, miért kérdezem. Ez a szó már többször eszembe jutott, ma is hallottam, de nem tudom, honnan ismerem.

— Többek között ezekről is kellene beszélnünk, tanárnő. Meg az igazságtalan társadalmak működéséről. De nem akarom virtuális csatornán. Találkozhatnék Önnel személyesen?

— Az igazságtalan társadalmak működéséről? Honnan vette ezt a kifejezést?

— Nem tudom, valahogy eszembe jutott.

— Rendben, találkozzunk! Mikor?

— Még ma.

— Maga aztán nem egy halogató típus, Lucas. Rendben. Legyen 5-kor a Lerdon Torony aljában, az InPerson kávézóban.

— Bocsánat, tanárnő, attól tartok, hogy az én termelésem a tandíj mellett nem teszi lehetővé, hogy ilyen helyekre menjek, a szüleimtől pedig nem szoktam kérni…

— Ne aggódjon! Csak jusson el oda, a többit majd én rendezem.

Emma és Lucas

— Köszönöm a kérdéseket, örülök, hogy megtárgyaltuk ezeket. Kérem ne feledjék, hogy a gondolkodási képességüket csak önálló gondolatokkal tudják fejleszteni, a mesterséges intelligenciát csak eszközként használják az ötleteléshez és az inspiráció megszerzéséhez!

— Köszönjük, tanárnő!

A virtuális tanterem kikapcsolásának animációja futott az edzőszoba közepén. Emma ült még egy kicsit a WellNest fotelben, és élvezte a szövetstimuláló programot. Úgy időzítette az edzését, hogy mire a hallgatók kérdései jönnek, addigra befejezze, és a beszélgetések közben lelazítsa az izmait.

— Zenon, kapcsold ki a tantermet, és készítsd elő a testtisztítót!

— Vízzel vagy fénnyel szeretnél tisztálkodni?

— Jó lesz a fény.

Kikapcsolta a ruháját, és belépett a fénytisztító kabinba. Szeretett benne ácsorogni, miközben a fény végigtisztította a bőrét. Megtehette volna, hogy minden alkalommal vízzel zuhanyozik, de a Passonok kasztjában csak nagyon ritkán volt erre lehetősége a víztakarékosság miatt. A vizet legtöbbször csak ivásra használták, és erre sem állt mindig a rendelkezésükre, de szerencsére a technológia fejlődése más lehetőségeket is adott a kiszáradás ellen. A vizet jobban élvezte, de a fénytisztítás is egészséges és kellően hatékony volt, ám mindig a gyermekkorát juttatta eszébe. Az apjával minden este nagyokat játszottak a fényfürdés előtt, utána mindig hozzábújt, az apja vidáman beleszagolt a levegőbe, és azt mondta: “Milyen illatos leányom van nekem!” Ezután mindig beszélgettek, az apja mesét olvasott neki, sokszor beleszőve a családjuk történetét. A kis Emma mindig tátott szájjal hallgatta a nagyapjáról és a dédapjáról szóló történeteket, bár sok részlet többnyire homályos maradt számára.

— Abban az esetben, ha ManTaxszal kívánsz eljutni a Lucas Orfanóval megbeszélt találkozó helyszínére, 2 óra 7 perc múlva kell elindulnod, hogy pontosan érkezz. Amennyiben a ManPublic-ot választod, 1 óra 47 perc múlva kell indulnod. Milyen közlekedési eszközt választasz?

— Köszönöm, Zenon! ManTaxszal megyek, bérelj egy autót!

Amikor csak tehette, a tömegközlekedést választotta, annak ellenére, hogy az emberek többsége sokszor nem tudta megkülönböztetni a virtuális teret a valóságostól, ezért néha furcsa dolgokat műveltek utazás közben, mert azt hitték, otthon vannak. Volt, aki egyszer csak énekelni kezdett, volt, aki az otthoni eszközeit kezdte el utasítani, hogy például kapcsolja le a villanyt, de az is előfordult már, hogy valaki vetkőzni kezdett, hogy kényelmesebben érezze magát.

Most azonban szeretett volna egyedül utazni és a gondolataiba merülni.

— Zenon, sötétíts be délutáni alváshoz, alszom egyet elindulás előtt. Kapcsolj rám selyempizsamát, és az ágy legyen puha!

A puha ágy ölelésében nehéz volt nyitva tartania a szemét. A takaró pontosan vette fel a teste formáját, kis levegőréteget tartva a bőre és közte. A megjelenő gondolatait igyekezett most is tovább engedni, de valahogy most sokkal nehezebb volt ezt megtennie. A PszichoIntell terápia során felismerte, hogy az érzések és gondolatok elfojtása nagyon komoly mentális problémákhoz és traumákhoz vezetnek, ezért az emberi érzelmekre hangolt pszichoterapeuta intelligencia abban segített sokat, hogyan kezelje ezeket, és fordítsa pozitív energiákká, ami több Mannon-termelést eredményez. Valóban sokat segített ez, mert a korábbi 200-300 VM napi termelése 600-800 VM-re szökött fel. A PszichoIntell rendkívül széles látókörű, gondolkodni képes mesterséges intelligencia, amelynek az adatbázisában nemcsak a jelenleg élő tizenegymilliárd ember összes lelki aspektusa és viselkedési mechanizmusa, hanem az elmúlt 54 évben a Földön élt összes emberé is megtalálható. A Direxek külön csoportja foglalkozik azzal, hogy a PszichoIntell soha ne lehessen manipulatív, vagyis segítse, és ne a hatalom megszerzése céljából befolyásolja az egyén életét. Emmának ettől függetlenül mindig az volt az érzése, hogy bár egy ilyen terápia mindenkinek nagyon hasznos, az egész valójában maga egy hatalmas manipuláció. Hiszen mi más lenne a PszichoIntell terápia célja, mint a társadalomban élő egyén számára elviselhetővé tenni azt az elviselhetetlent, amit maga a társadalom okoz?

Régen túl kellene már lépnünk azokon a dogmákon, hogy az egyén csak akkor lehet boldog, ha a társadalom is az, mert ugyan valóban létfontosságú a Mannon-termelés, de hova tűnik az ember egyénisége? Ha mindenki pontosan és kiszámíthatóan nyomja el magában a társadalmilag káros gondolkodást és tevékenységet, akkor mi különböztet meg minket a mesterséges intelligenciától? Ebből a szempontból a Passonok a legboldogabbak. Megengedhetik maguknak, hogy egyéniségek legyenek még akkor is, ha ettől szegényebbek lesznek. De valójában mi is a szegénység? A Mannon-társadalom igazságos abból a szempontból, hogy mindenek felett védi az ember életét és egészségét, persze főleg azért, hogy minél több Mannont termeljen a testük. A háborúk utáni társadalom kialakításának egyik fő szempontja volt, hogy például az ehhez szükséges élelmiszerek minőségében ne legyen semmiféle különbség. A zöldség- és gyümölcstermesztés, valamint a húspótlófehérje-készítés egységes szabvány szerint zajlik, így a Föld összes lakója ugyanazt eszi – hogy ezekből mennyit fogyaszt, az már a saját döntése.

— A tested reakcióadatai szerint nem vagy képes az agyhullámaid csökkentésére és az elalvásra. Szeretnél ehhez segítséget kapni?

— Köszönöm, Zenon, nem kérek, inkább csak fekszem még kicsit.

Emma megpróbálta ellazítani a testét, hátha ettől az agya is kikapcsol. Valami furcsa, belső feszültséget érzett.

— Tudod, mit? Inkább felkelek és elindulok. A találkozó előtt sétálok egyet a GreenDoom Parkban. Hívd a bérautót most!

— Nagyszerű ötlet! A GreenDoom Parkban e pillanatban 35 ember tartózkodik. A hőmérséklet 21,1 Celsius fok, a páratartalom 78%, az oxigénszint elérte az egészségügyi határérték felső tartományát.

Emma könnyű, városi sétálóruhát kapcsolt be magán. Utolsó ellenőrzésként megnézte magát a háromdimenziós tükörben, a kommunikátorát a fülkagylójára simította, megérintette az ajtószenzort, és kilépett a lakásából. A liftrendszer egyik ajtaja kinyílt, és női hangon kérdezte, melyik szintre kíván utazni. Emma bemondta az utcaszintet, majd a vállára kapcsolta a stabilizátorpántokat. Imádta ezt a tizenkét másodpercnyi súlytalanságot, amíg a lift zuhanással ért le a földszintre. Ilyenkor a teste minden egyes sejtjében érezte azt a szabadságot, amit soha máskor nem tudott elérni. Nem függött a gravitációtól, nem függött a társadalomtól, nem volt kiszolgáltatva semminek és senkinek. Milyen paradox, gondolta magában, hogy éppen ez az örömérzés az, ami magasabb Mannon-termelést eredményez, ami pedig a Mannon-társadalomtól függés alapja.

Amikor kilépett a ház kapuján, a ManTax egész karosszériájában lágy villanással jelezte, hogy vár rá. Az utcán csak néhány autó suhant hangtalanul, emberek szinte nem is voltak, annak ellenére, hogy az eső már órák óta nem esett. A magas házak közé, az utcára speciális tükrökkel vezették le a napfényt — erre már a tervezésük során gondoltak, különben olyan félhomály lenne odalenn, mint egy sűrű erdőben. Így a növényzet is dúsan fejlődhetett, és hiába az ember által sűrűn beépített terület, mégis olyan volt, mintha a természetben élnének.

Emma beült az autóba, az autó ajtaja ismét megjelent, és kizárta a külvilágot.

— Mannonban gazdag üdvözletem, Emma Clark, CybCabb vagyok, az Ön virtuális sofőrje — szólalt meg egy férfihang. — Én fogom irányítani a járművét. Mindent megteszek azért, hogy a lehető legkényelmesebben utazzon, és a lehető legideálisabb Mannon-termelést érhesse el. Kérem, jelezze, ha az ülés keménysége vagy a belső hőmérséklet nem ideális az Ön számára! Ebben az esetben…

— Rendben, rendben... A GreenDoom Parkhoz menjünk, ahhoz a bejáratához, ahol a legkevesebb ember tartózkodik.

— Máris indulunk, Clark kisasszony. A bőrérzékelőim azt állapították meg, hogy az ön Mannon fizetési számláján 6.549 kilométerre elegendő Mannon van. Óhajt-e valami kellemes zenét, esetleg beszélgessünk-e egy Ön által választott témáról?

— Köszönöm, nem, inkább csendet szeretnék.

A reggeli felhőzet valóban feloszlott, és kellemes napfény árasztotta el az egész várost a talajszinten is. Az autó néhány méter gurulás után behúzta a kerekeit, így az út mágnesességét használva siklott tovább hangtalanul. Emmát mindig lenyűgözte a város látványa. Az út mentén valaha járdák voltak, de olyan kevesen használták ezeket, hogy speciálisan kifejlesztett algatelepeket hoztak létre, amelyek gyönyörű színekben pompáztak, ráadásul folyamatos fehérje-utánpótlást biztosítottak a táplálkozáshoz. A hústermelés már elenyésző mértékű volt, a város környéki automatizált mezőgazdasági területeken előfordult még ugyan az állattartás, de már komolyan korlátozni kellett, mert olyan mértékben terhelte a környezetet, ami veszélyessé vált az emberiségre nézve. A házak falai puha, bársonyos anyaggal voltak bevonva, amitől egyrészt kellemes látványt nyújtottak, másrészt pedig az ember által vezetett járművek balesete esetén az ütközést is felfogták. Pedig ember már ritkán vezetett önállóan járművet, hiszen mindenki tudta, hogy az ember tévedhet.

Szénszál.

Már megint... De mi az isten az a szénszál? — mérgelődött magában. — És mi az az “isten”? Na, jó, gondolta, jobb, ha itt megállítom ezt a gondolatsort, mert egyre zavarosabb az egész.

Ha gondolkodott egy kérdésen, túl gyorsan pörögtek a gondolatai, ezért egyenként kezdte őket vizsgálni. Így könnyebben találta meg közöttük az összefüggéseket is, ráadásul nem voltak olyan félelmetesek, mintha csak elárasztották volna. Szeretett gondolkodni. Örömöt okozott a végeredmény is, de ugyanilyen élmény volt a végeredmény felé vezető út, ahogy lépésről lépésre fedezett fel valamit.

Ezek a gondolatok — szénszál, isten — valahogy mégis más érzéssel jöttek. Olyan volt, mintha leírva látta volna valahol őket, de valami furcsa helyen. Az Egyetemen az összes CZ és CT típusú oktató intelligenciát kérdezte már ezekről, és kérte, hogy futtassanak le keresést. Mivel ez a szakterületük, ők képesek lettek volna válaszokat találni ezekre a kérdésekre, de nem találtak. Pontosabban az „isten” fogalmára találtak valamiféle választ, azon kívül, hogy bizonyos emberi nyelveken néha egy archaikus kifejezésként emlegetik. Amikor még a tudomány nem fedezett fel mindent, és nem adott választ az emberiség összes kérdésére, az emberek bizonytalanságban éltek, hiszen nagyon sok kérdést megmagyarázhatatlannak találtak. Ezért alakult ki az a hiedelem, hogy a világukat egy világuk feletti lény irányítja. A problémát inkább az jelentette, hogy a bolygónk különböző területein élő emberek különböző magyarázatokat adtak, így alakultak ki az úgynevezett vallások, amelyek azután évtizedekig szemben álltak egymással. Milyen érdekes, gondolta Emma, lehet, hogy az emberi gondolkodásmód mégsem változott meg annyira? A mostani világunkat is egyetlen dolog irányítja, úgy hívják: Mannon.

Grimaszolt egyet erre a gondolatra.

Igazából a vallásokról ennél többet nem is ismerünk a történelemből. Azért az egy kicsit gyanús, hogy abban az időben, amikor még elszigetelten éltek az emberek a bolygón, hogyan tudtak nagyobb területen kialakulni különböző vallások, és miért gondoljuk azt, hogy csak évtizedekig tartottak a közöttük lévő konfliktusok?

Helyben vagyunk, gondolta Emma. Kicsi lány kora óta az a kérdés foglalkoztatja, hogy mi volt a Mannon felfedezése előtt. Az oktatásban, de még a tudósok közötti párbeszédben is homály fedi ezt a kérdést. Ki és miért szándékozott eltitkolni, hogy 1879, vagyis Alex Mannon találmánya előtt hogyan élt az emberiség? Emlékezett rá, hogy amikor az apja a családjuk történetéről mesélt, mindig emlegetett egy ükapát, aki nemcsak mindentudó volt, de mintha a jövőt is látta volna.

Az autó sebessége lassan csökkenni kezdett. Jól hallatszott, amikor a kerekeit kiengedte, még gurult néhány métert, majd lassan megállt.

— A GreenDoom Park 37. számú bejáratánál vagyunk. Jelen pillanatban senki nem várakozik itt, legutóbb 4 perc és 26 másodperccel ezelőtt lépett be ezen a kapun egy ember, aki ez idő alatt 80 méterre távolodott el a kaputól.