Tormay Cécile

BOLDOGASSZONY ARKÁDIÁBAN

Nagy novelláskönyv

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Utolsó tavasz (Válogatott novellák, 1898–1902)

Dalos szerelem

Egy hív hegedős románca gyalogprózában

APRÓDSZERELEM

Románc a XIV. századból

TÉPETT ATILLA

AZ IMÁDSÁG

A PELEJTHEI MOLNÁR

MÁRIÓ

KILENC RÉZPÉNZ

KORÁN ÉS KÉSŐN

CSODÁLATOS EMBEREK

UTOLSÓ TAVASZ

GÖRÖG MESÉK

A NAIÁD HALÁLA

MYTHOS A SYRINXRŐL

MEGCSALÓDOTT ISTENEK

A KENTAUR

EGY KORINTHOSI SZERELEM

AZ ELHAGYOTT OLTÁR

PHILODEMOS MESÉJE

AZ ARCFESTÉK

SZERELEM

KLONÁRION ÉS A REMETÉK

A RABSZOLGA ISTENE

A CSILLAG JEGYÉBEN

VIASZFIGURÁK (1918)

IDŐTLEN BOLT

FEHÉR HALÁL

A FUVOLA

A VESZÉLY

BOLDOGASSZONY ARKÁDIÁBAN

AZ EGYIPTOMI ARANYKÍGYÓ

Ő VOLT

TE CSAK DOLGOZZÁL

A MESEKÖNYV KIS HERCEGNŐJE

AZ APOSTOL

AETERNA HUNGARIA

VIASZFIGURÁK

ÁLMOK (1920)

MENUETTE

TALÁLKOZÁS ALKONYATKOR

AZ ELSŐ SZÖKTETÉS

A KÍSÉRTET

EGY ÚTITÁRS

A MAESTRO

A MADONNA MÉCSE

AZ ELMULASZTOTT LÉGYOTT

EGY ÉLET ÉS EGY ÓRA

A SIBYLLA

VÉGZETEK

KIS HÁZ, NAGY TRAGÉDIA

AZ ERŐSEBB

KIS VÁNDOROK

A FIATAL ESZTENDŐ

ÁLMOK

MEGÁLLT AZ ÓRA (1924)

Ti akartátok...

MEGÁLLT AZ ÓRA

AZ UTOLSÓ DEREGLYE

A VÉN ZSIBÁRUS SZERENCSÉJE

A SÍRÓ EMBER MEG A NEVETŐ EMBER

AZ ERDEI HÁZ

A SIKER

A SORSFOLYÓ

AZ IDEGEN

Jegyzetek

Pomáz, 2015

Utolsó tavasz
(Válogatott novellák, 1898–1902)

Dalos szerelem

Egy hív hegedős románca gyalogprózában

És ekkor belépett vala a boltíves lovagterembe egy vándorló hív hegedős. Kopott bársonyzekéjén hattyúprém gyanánt frissen hullott havat hozott magával a künn zúgó, zimankós téli éjszakából. Fiatal, fáradt ábrázata pirosra vala festve a hidegtől... Megállt a padozatot takaró török szőnyeg peremén, félősen húzta elő köpenye alatt őrzött kobzát, azután leemelte fejéről havas süvegét, s mélyen, illő tisztelettel hajolt meg a teremben összegyülekezett nemes lovagok és asszonyságok előtt.

Mindnyájan együtt valának, és a mennyezetről finom szálon tüzes pókként leereszkedő mécses világánál megsejté a kobzos, hogy ki légyen közöttük a vár ura. Még egyszer külön köszönté őt.

Ott ült a terem hátterében a nagyúr, kényelmesen beletámaszkodva nehéz tölgyszékébe, melynek furfangosan csavarodó lábain hosszú, keleties kaftánja folyt le, körös-körül a földön úszván...

Billikoma előtte állott az asztalon, fölemelte hát, kevély pillantását küldvén a dalnokra, s miként egy hadi tárogató hangja, zengett föl ekkor szava a címeres, fegyverektől csillogó falak között:

– Ímhol lássátok, ti ősz hajú, elvénült vitézek, ifjú leventék, szép, szelíd szüzek és minden véreim, behajtott hozzánk a téli vihar egy vándorló kobzost, kérjétek meg őt, mulasson minálunk addig, amíg egy hív énekét eldalolja.

Az ősz hajú, elvénült vitézek hátradőltek székeikben, a falakat körülfutó kőpadokon az ifjú leventék közelebb húzódának a félénk, piruló hajadonokhoz, s az ábrándos, brokátruhás apród úrfiak oda telepedének úrnőik hegyes orrú, pillangós cipellői eleibe... Megpendültek az alabárdok, amint az ajtónállók a falhoz támasztották őket, s az úrnő kedvelt agara hűségesen húzódott a nagyasszony gyöngyökkel hímes, drágaságos szoknyája mellé.

Egy zöld ködmönös csatlós még néhány hasáb fát vetett az oroszlános márványkandalló izzó torkába, amire azután, mint megannyi véres oroszlánkarom nyúlt ki a padozatra a fellobbanó lángok visszfénye.

...Odakünn a fellegvár bástyái között viharosan zúgott a téli éjszaka szele, s olykor irgalmatlanul megrohanta a gótíves ablakokat, s mint egy háborodott elméjű, rázta, csörgette az ólomkarikás üvegeket.

A nagyúr intett, s parancsolására egyszeribe csöndesség lett a teremben... a bástyák között azonban engedetlenül tombolt tovább a vihar... A kobzos meghajolt, s monda pedig ily szavakat:

– Köszöntelek mindannyiotokat, nagyuraim és szép asszonyságok. Ékes rímeim csengésénél, látom, mulatni vágytok. Miről daloljak néktek?... Elnézem az ősz hajú vitézeket, és eszembe jut, hogy tél vagyon odakünn, és miként fürtjeik fehérek, olyan fehér a föld... Látom a tisztes matrónákat, s eszembe jut az ősz a piruló lombjaival, amely lombok az alkonyat minden színével ékesek... Ti, vitéz daliák és szép hitveseitek, ti a nyár vagytok, gyümölcsöt hoztok, érett, arany kalászokat, éltetek fölött derűsen, kéken terül az ég. De én fiatal vagyok, és ti is azok vagytok, csillogó leventék, lenge ifjú lányok, szeretlek benneteket, szeretem a hajnalszínű tavaszt, így hát szóljon nektek énekem... Mert mondok én a szerelemről, a dalról egy románcot...

És a kobzos megpendítette a húrokat, s dala betölté a komor lovagterem minden zugát.

Én pediglen, ahogy fél füllel hallgatóztam a századok ajtajánál, meghallottam azt, s elmondom tinéktek.

Románc

Élt egykoron a mi Urunk, Jézus Krisztus testetvételének ezeregyszáznyolcvanadik esztendejében, amint kiszámíthatjátok, vagy tíz emberöltőnél is régebben, egy hatalmas nagyúr, ki a Kán nemzetségből, a honfoglaló hét magyartól származott, és akit hívtak vala Ketelény fia Makádnak... Atyjafia vala ő Péter spalatói érseknek, Isten és a király kegyelméből ispánja Liptó és Turócz vármegyéknek, kedvelt híve Alexiosz Béla királynak.

És szerették őt mindenek, de legkiváltképpen szépséges ifjú hitvese, aki VII. Lajos francia király úrnak leányával, Margit királyasszonnyal jöve Magyarországba, mint annak udvari dámája.

Ketelény fia Makád nagyúr boldogan élt hitvesével Zalok várában, fenn, messze a liptói hegyekben... Szép és erényes hitestársa mindenkoron gyönyörűséges dalokkal mulattatá az ő urát, olyan ékesen hangzó dalokkal, melyeket még messze szép hazájában, Aquitania mezőin tanult az ottani neves, hív hegedősöktől.

Egy napon is, mikoron az úrnő egyetlen gyermeküknek, kicsiny leányuknak bölcsőjét ringató, tetszetős dalt dalolt a gyermek álmai fölé.

A nagyúr, atyjafiai és a vár néhány hűséges cseléde örömmel hallgatták az éneket. És mikoron a dal legszebben zengett, beszólván a szívek legmélyére, egyszerre csak elakadt a nagyasszony ajkain a szó, sápadtság önté el kegyes arculatát, nagy szemei olyanokká lettek, mint a templomablakok szentjeinek üvegszemei... szívéhez kapott, azután meginoga, miként szélvészben valamelyes gyenge virág, és halva dőlt a földre. Estében, mint jóságos jó anya, még egyszer, utoljára megringatva alvó kis árvájának bölcsőjét... Meghalt, hogy pediglen mi okozta hirtelen ifjú halálát, azt nem tudta meg soha senki. Fiatal lelke elszállott a földről, amely föld neki csak hímes virágokat hozott. Férje, Makád nagyúr ennekutána fekete tollat tűzött fekete sisakja mellé. Nem mene el többé soha kincses agg Budába, ahol a király temérdek hív szolgái között hajdan annyit mulatozott. Éjjelt-nappalt keseregve tölte el, s így őrölte le életének javát. Soha többé nem hallgatta meg senki énekét. Nem bírta volna tűrni senki dalát, mert hiszen ifjú feleségének tiszta, kegyes lelke egy dal szavaival szállott el tőle, fel egyenesen az Úristen legkedveltebb angyalai közé... És vele Makád nagyúr mindent elvesztett.

Fájó, gyötrelmes kínok sanyargatták a jeles vitézt. És ő, ki nem félt soha semmitől, s mint hadilobogó járt elől hajdan a csatákban, most megremege egy dal emlékétől... Gyűlölte az énekes madarakat, a templomba csendes misére járt, megtiltá a völgyi szerzeteseknek, hogy a bástyák közelében énekeljenek, leszakíttatá vala pogány szenvedései közepette a toronyból a harangot. Pusztulást rendelt mindenre, ami zenére emlékeztette őt. Halált mondott annak a fejére, aki udvarában énekre meri nyitni ajakát... halált arra, ki egy vándorló kobzosnak hajlékot ád a tornyos, néma várban... Halált mindenkire, aki valaha is színe előtt egy dalt dalol.

Kicsiny leányát, ki a keresztségben anyja után az ékesen hangzó idegen Jolande nevet nyerte, szeretetével környezé, s őrködött zsenge ifjúsága felett.

...Az örökkévalóság beláthatatlan kék egén fehér galambokként szálltak tova az évek.

...És a gyermek, ha atyja estende játszódni akart vele, nem ült meg többé nyugalmasan térdein.

Pár év után, a hosszú téli estéken fenn, a rideg, úrnőtlen lovagteremben már komolyan beszélgetett Jolande-dal a nagyúr. Beszélt hosszasan, szeretettel elköltözött hitveséről, mesélt csatáiról, de végszava mindég az vala, mivel kezdé: a felesége. A gyermek így ösmerkedék meg azzal, ki maga után hiányt hagyott mindenütt, s mikor atyja szavaira figyelt félősen bújva keblére, sötét szemein át halott édesanyja tekintett vissza ebbe a világba. Megborzongott a nagyúr, s még jobban szerette a hallgatag kicsiny leányt. Ez a hasonlat félést adott szívébe... ilyenkor mindég eszébe jutott az a régi jóslat, melyet lenn, a szerémi síkon, Gergely ispán táborában mondott egy kóbor cigányasszony: „Te szereted a dalt, uram, meglásd, egy dallal veszted el hitestársadat, egy dalért hagy el egyetlen gyermeked...” És e jóslat fele máris betelt.

Még szigorúbban megparancsolá, hogy Jolande sehol zenét ne halljon, soha, soha dalt ne tanuljon senkitől.

Amint a gyermek nagyobbodék, s elméje fogékonnyá lett, a völgyi kolostor kegyes gvárdiánja oktatá őt a mi Urunk, Jézus Krisztus és a legendás szentek életére... Ezen lelki foglalatosság vala legfőbb szórakozása, s felvirágozott szobájának boltíves ablakmélyedéséből sóvárogva leste reggelenként, hogy mikor tűnik már fel a zöld lombok között bujkáló úton a jámbor szerzetesnek fehér csuhája.

És ezen szerzetes vala az egyedüli halandó, ki breviáriumával összekulcsolt kezeiben bebocsátást nyere a rideg hallgatásba merült várba.

...Jolande-ot néhány kegyes és jóságos asszonyság környezé, akik minden utaiban elkísérték vala, körülállták, ha játszódni méne a mezőknek pázsitjára, s a reggeli miséken a vár kápolnájában háta megett ájtatoskodának.

Jolande mindenkoron figyelmesen ült a szentmise folyásakor a nagyúr mellett a címeres stallumban, s hímes, fehér öltönyében az oltár oszlopai alatt imádkozó angyalok képére vala hasonló... Gyakorta beosont mise után egy kicsiny mellékkápolnába, hová édesanyját temették. Hosszan elnézte ilyenkor a Nagyasszony kőkoporsóját, melyen fehér márványból kifaragva tulajdon annak ifjú formája feküvék. Elnézte hosszasan, s megszereté úgy, mintha csak élne. Beszélgetett vele, elmondá nékie kicsiny bánatait, s elgondolá, hogy bizonnyal fájhat az Úrasszony szép, szomorú feje azon a kemény kőpárnán, amelyen nyugovék... Ezután virágokat rejtett feje alá, hogy enyhítse képzelt fájdalmait, és mikoron pediglen újólag felpillanta anyja arculatára, látta, hogy egy mennybéli napsugár reászállott ajakára olyaténképpen, mintha megcsókolná azt. Mélyen elszégyenkezék, hogy ő ezt még nem cselekedte, lábujjhegyre ágaskodott tehát, megcsókolta a hideg kőajkakat, és hálás vala a betévedt napsugárnak, amely megtanítá, hogyan csókolhatja meg halott édesanyját.

És ezután nap-nap folyásában beszökék hozzája, és elbeszélgetett véle, várván, hogy mikor fog megszólalni.

...Mint mondám, az évek múltak, s Jolande nem játszott többé a mezők virágai közt, nem tanulá többé a kegyes gvárdián bölcs beszédeit, nem hallgatá a tündérekről szóló regéket, hanem üldögéle komoly foglalatosságok közepette szobájának ablakmélyedésében, és finom aranyfonállal hímzett gyönyörűséges oltárterítőket, aranykeresztes, redős casulákat...

Ha elfáradt munkálkodásában, kiméne az erkélyre, reátámaszkodék a könyöklőre, s szíve lassan megtelt valamilyen túláradó érzéssel... Elmélkedni kezdett, hogy miképpen férhet meg annyi minden egy olyan kicsiny helyen, mint aminő az ő tulajdon szíve, mikor a nagyvilág, hol annyi térség vagyon, szörnyűségesen üresnek látszik. Mert jámbor tudatlanságában üresnek és sivárnak tartá ő a földet, melynek gyönyörűségeiből nem szemléle még semmit.

Azután tudatlan, szépséges, fekete szemeivel elnézett a mély völgyek, borongós hegyek felett. Elnézte hosszasan a vár szaggatott bástyakoszorúit, melyek lenyúltak az erdők fái közé, melyeknek zöld lombjai, mint megannyi napsütötte rengő hullámok, szelíden enyelegték körül a szürke sziklafalakat. S mintha olykor egy-egy hal vetette volna fel magát az eszmeraldaszín hullámokból, játszi, daloló madárkák csapongtak az erdő felett.

Jolande szerette a madarakat, szerette hallgatni kedves, hízelkedő beszédüket; mert ő, kinek bölcsője felett álmait ringatva dajka nem dalolt, akihez az úristen az ő csengő imára hívó harangjával nem szólott, aki nem hallá kobzosok szerelmes énekét, s kinek szívét (bármennyire csodálkozzatok is rajta) szent zsolozsma nem remegteté meg soha – szebbnek találta a madarak beszédét minden földi hangnál, minden halandó szavánál.

Hallgatta őket, és beszívta dalukat. Nagyon szerette volna eltanulni a tudományukat, s ajkait olyaténképpen formálta, mint vagynak formálva a madarak kicsinyke csőrei – s azután elkiáltotta magát... Hiába! Nem tudott úgy szólni, mint a réti pillangók nagyobbik testvérei. És azután ijedten nézett körül, vajon nem hallotta-e meg valaki... Azt gondolá, hogy bűnt követett el, mert mivel nem szólt előtte ember soha ilyen hanggal, bizonnyal csak a madaraknak szabad az...

Mély szomorúság lepte el, hogy a jó Isten, ki mindeneknek igazságot tőn e földön, megtagadta azt a szép beszédet az emberektől. És egyszerre úgy érezte, mintha szívében, amely azelőtt csordultig tele volt, nagy üresség támadna, mikoron pediglen visszagondolt elmúlt éveire, ott is mindenütt egy hiányt érezett, melynek nevet adni nem tudott.

Beméne hát szobájába, s aznap estéjén hallá meg atyjától, a nagyúrtól, hogy nem sok idő múltán lovagok jövendenek a várba, kik közül, mivelhogy már tizennyolc esztendős, férjet kellend választania.

És csakugyan, ahogy a nagyúr mondá, eljövének a leventék. Brokátruhás, lengő fürtű, szép daliák valának mindannyian, de Jolande csak félénken mert velük szólani, s azután miként egy megriadt őzike futott el mulató körükből a kápolnába, sírni édesanyja koporsója mellett...

Nem tudott szeretni egyet sem a deli ifjak közül, s azok, miként jöttenek, távoztak újra.

Híre futott az esetnek széles ez országban, s nem vala többé bátorságuk a leventéknek, hogy Zalok várába látogassanak.

Jolande boldog volt, s felvette régi, csendes életének elejtett fonalát. És mindaddig éldegéle ő ilyeténképpen, amíg egy tavaszi napnak hajnalán ifjú, fáradt vitéz nem robogott át a felvonóhídon. Előtte karmazsinöltönyös apródja vivé rengeteg sisakját, mögötte pediglen elcsigázott kísérete ügetett.

Úgy mondá a lovag, csak pihenni tért be, s kérte a nagyurat, adjon neki és hű cselédeinek egy kupa friss vizet, egy darab kenyeret s hajlékot éjszakára.

Szép, karcsú levente volt a jövevény... csatákból tért meg. Bejárta volt Palesztina szent földjét a kereszt alatt, s kedvtelve mondá el jeles kalandjait. Jolande figyelve hallgatá, s hímzése minduntalan az ölében maradt, amint a regélőre figyelmeze... Mire a nap delelőre járt, már mint régi barátok társalkodának múltjuk és a jövő felett. A bajnok ifjú Bizáncba készült vala, hogy ottan, mint hűséges serviens regis a kegyes király úrnak szolgálatokat teljesítsen.

A nagyúr szívesen marasztá a lovagot, mondván, pihenje ki csatáit Zalok falai között. És a levente köszönettel mulatott továbbra is a várban.

Boldog napok valának ezek, amelyek most elkövetkezének, olyan boldogok, mint aminők a mi halandó, véges életünkben csak kevésszer virradnak reánk.

Mesékkel, kalandos regékkel múlattatá a lovag Jolande-ot, s olykor naphosszat barangolának a bástyák között kanyargó gyepes utakon... Szedtek szelíd violákat, hajlongó ágon vadrózsát, a mezők aranyszín virágait, aztán koszorúba fonták őket, s a lovag felékesíté e pompás koronákkal Jolande fejét, majd meg virágruhába öltözteté őt, s leborulva előtte bohókásan, boldogan csókolá meg kis lábainak nyomát... az eltaposott virágokat. Viszont ha kergetődzve fogdosának réti pillangókat, a leány díszíté fel vélük lovagjának karmazsin süvegét. Ha pedig elfáradának, leültek egy hársfa árnyékába, s ilyenkor beszélt a levente kedvesen, hízelkedőn.

Egy napnak alkonyán akkor tértek vala csak haza, mikoron a hold feljöve az égre. A Jolande-ot kísérő asszonyságok előrementek, ők ketten pediglen, mivelhogy a kápolna ajtaja tárva volt, szó nélkül, egyetértően bemenének, s megálltak a leányzó édesanyjának sírjánál. Az íves ablakokon át a hold réveteg világát küldé a kápolnába, s rengő ezüst hálóját miként egy szemfedőt teregeté szerte a nagyasszony képmása felett. És ottan, a titokzatos, sötét kápolnában egy sír felett mondá el szerelmetes szíve titkát a levente Jolande-nak.

A márványarc meg mintha boldogan mosolygott volna a holdfényben e beszéd felett.

Jolande megilletődve hallgatott, szinte rémülten nézett végig önmagán, s csak akkor szólalt meg szelíd, szomorúságos hangon, mikor kiértek a kápolnából:

– Úgy mondod, uram, szeretsz engemet, s hittem ez óráig én is, hogy az, amivel vagyok irányodban, az a nagy szerelem, melynek mivoltáról gyakorta beszéltél. De ott benn, anyám sírjánál, mikor hívségesen szólottál hozzám, a szívembe nyilallott, mert napnál világosabban tudomásomra jöve, hogy valami hiányozik érzésemből, amiről számot adni nem tudok. Talán csak egy kicsinyke lomb az a napsugár útjában, mely árnyat vet szerelmem virágos mezőire, de árnyék mégis, mely, emlékezem, ott vala már bölcsőm mellett, s elkísért ifjú életemen által. Te, levente, ki annyi földet bejártál, annyi temérdek ember szívét ösmered, te bölcsebb vagy, mint én, szegény leány, így hát keresd, kutasd, hogy mi légyen az a hiány, és ha azt megtaláltad, ígérem, a tied leszek.

Mikoron ezen szavakat elmondá, ijedten, remegve eredt futásnak, egyedül hagyván a megcsalódott szerelmes vitézt.

...A másnap reggelén hajnalhasadtával templomba méne a lovag. Imádkozott a Boldogságos Mennybéli Királynőhöz, hogy világítsa meg elméjét, s adja meg neki hölgyének szerelmét, vagy pediglen elveszített nyugodalmát... Mivel nyugtot nem nyere az égtől, kiméne az erdőkbe, hogy furfangosan kieszelje, mi hiányzik Jolande szerelméből.

Bűvösen szép tavaszi reggel vala, az ég kéken, boldogan borult a kikelet minden virágaitól pompázó föld fölé. A napfényben Isten jártatta tekintetét az erdők lombjai között, a patakok játszi habjain, a zöld völgyi tó tükörén, az egész szépséges, ifjú természeten...

A vitéz lehajtva kócsagtollas süveges fejét, szomorúan haladt előre, bánatosan szőve gondolatait. De egyszerre csak elmélkedéséből egy csodálatos kép látása rázta fel őt... Egy virágtól fehér hárs alatt, a zöld bársonyos gyepmezőben ifjú kobzos feküvék, s ölébe hajtott fejjel szép, fáradt arcú leányzó nyugodott, nyilván minden földi számítás szerint a kedvese... Mindketten aludtak, s rózsás, szerelmetes álmuk fölé altatót daloltak vala a madarak, kicsiny méhek pedig szálltukban reájuk hullatták a virágok hímporát, ezzel aranyozván be álmuk mennyeien derűs egét. Mindketten mosolygának, és azután még szorosabban simultak egymáshoz.

A levente irigyen nézte e boldogokat, akiknek álma nem lehetett szebb éltük valóságánál.

– Vajon miért boldogabb e rongyos ködmönű, koldus kobzos, mint én? Miért nem tudom meg, mi hiányzik szép úrnőm szerelméből? – És mikoron ezt gondolá, mintegy feleletül andalító hang zendül meg közelében.

Keresve tekintett körül: és íme ekkor látta, hogy egy lehajló ágon az alvó hegedős kobza függ, rajta kicsiny fülemüle ül, s parányi csőrével a húrokat csipkedi, közbe-közbe pedig hangosan énekli csattogó reggeli dalát... Odaméne a kobozhoz... a fülemüle ijedten rebbent tova; ő meg lekapá a hangszert, s hosszasan nézegetve forgatá kezei között.

A méhek zümmögve szálltanak a virágok fölnyíló kelyhére, a madarak szerelmesen dalolának feje felett, s a kis patak is dalolva futott a völgybe le, ahonnét a kolostor falai közül, mint egy hajnalt köszöntő zsolozsma szállott az égnek a barátok kórusának hangja... Minden tele volt zenével...

És a levente, amint kezei között tartá a kobzot, s csak szakadatlanul azon töprenge: mi hiányozhat Jolande szerelméből, halkan pengetni kezdé a húrokat, s azután lassan megindulván a vár felé, öntudatlanul dalba fogott, a szerelemnek egy szép, régi dalába, amelyet hajdan atyja udvarában valamilyen hív lantos deáktól tanult vala.

* * *

Fenn, toronyszobájában ezalatt Jolande, mivelhogy az álom elkerülé, nyugtot nem találva járkált ide s tova. Búsan méne napfényben úszó, fölvirágozott ablakához, s szomorúan gondolkodék arról, mi lelkét egész éjjel szorongatá. Elmélkedék, hogy most végre eljött egy szép ifjú, jó vitéz, kit szeret, ki nagy szerelemmel vagyon hozzá, s ki ha elmenend mellőle, üres lesz a világ... Mégsem lehet az övé, mert valami hiány van érzésében, mit eltakarni óhajt, ehhez pedig gyenge, tapasztalatlan. Ezzel boldog nem lehet... Így hát sem vele, sem nélküle nem tud élni... Mit tegyen?... Összekulcsolá kezeit, imádkozni akart, vigaszt keresni fenn az égben, messze az emberektől, akik nem képesek rajta segíteni. És mivel csak virágok között, az ő kedves virágaival tudott fohászkodni, most is letekintett rájuk szomorú szemeivel, s halkan, áhítattal kezdé mondani:

Ave Maria

Gratia plena...

És amíg imádkozék, mindegyre csak a virágokat szemlélé, melyeknek illata együtt szállott tova hív fohászával:

Sancta Maria

Ora pro nobis

peccatoribus.

Azután fölpillanta az égre, s halkan suttogá:

Nunc et in hora

Mortis nostrae

Amen...

Midőn az utolsó szót is kimondá, csodálatos dolog történt. Valami berebbent szobájába, valami, amit eddig nem ösmere, ami szebb vala a föld összes gyönyörűségeinél. Ijedten nézett körül, s azután kitárta karjait, mintha örökre ott akarta volna fogni, szorosan magához ölelni azt a valamit, ami láthatatlan vala, és mégis betölté szobáját, a virágos földet, a kék eget, az egész világot, és betölté mindenekfelett azt a helyet szívében, mely mindenkoron üres vala.

– Mi ez? – gondolá Jolande szent áhítattal...

...És hogy mi volt! Egy bűvösen szép hang, hasonlatos az aranykelyhek csengéséhez, a madarak legédesebb beszédéhez... de szebb, igézőbb, oly igéző, hogy a leány érezé: behálózza, rabjává teszi őt, s húzza ellenállhatatlan erővel magához. Nem bírt volna távol maradni tőle, varázslat szállta meg, akaratlanul indult a hang után...

Szökve osont ki szobájából, le a lépcsőkön... ment a virágos utakon, ahogy csak álmaiban járt vala, boldogan támolyogva. S ha elszédüle, megfogódzék a fák lehajló ágaiban, melyeknek kicsiny, virágos gallyai kezei között maradának.

Ment, ment, míg végre egy napfényes, kökörcsines, smaragdzöld rétre ért. Itt megállott, lehunyta szemeit, s megittasulva hallgatá a varázshangot, melynek dallamában az egész szép mindenség, egy eddig néma világ szólott hozzá.

És az ifjú levente ekkor kilépett az erdőből, s tovább is énekelve, lassan közeledett a leányhoz, ki hosszú, fehér liliomokkal hímes ruhájában a tisztás túlsó oldalán állott. Hajlékony csípőit egy aranyos öv ölelte át, melynek lelógó drágaköves láncai térdeit verdesték, ruhájának hosszú, virágszirmokra formált ujjai alól csak alig hogy kilátszó kicsinyke kezeiben pedig almafavirágtól fehér ágakat tarta.

Szép volt, miként szép és tetszetős a tavasznak hajnala...

Mikoron az ifjú Jolande-hoz ért, s elhangzott kobzáról az utolsó dallam, szelíden, szerelmesen ölelé magához a leányt, ki csodálkozva tekintett ajkaira, azután elkísérni látszott szemeivel a tovacsengő szavakat, fölpillanta utánuk az égbe, ahol fehér angyalaival bizonnyal Isten is hallgatott reájuk...

Jolande kinyújtá kezeit, meg akarta fogni azt, ami az előbb még ott volt, s most eltűnt... Azután lelkendezve, sóvárogva kérdezé:

– Ó, mi volt ez a szárnyra kapott emberi szó? Mondd, uram, hová lett, hogy elmenjek utána, mert betölti a szívemet, megtaláltam benne azt, ami hiányzott életemből, szerelmemből. Szólj, mi volt?

– Egy dal, úrnőm, s te ezt nem ösmerted volna?

– Nem ösmertem ez óráig, nem tanított rá senki, és te is oly dolgokat beszélsz róla, melyeket nem értek. Kérlek, mondd tovább.

– Tudd meg, Jolande, hogy e dal a szerelem hangja, a szerelem beszéde. Lásd, a madarak is mindig énekelnek, ha szeretnek, és így cselekszünk valamennyien.

...Hát ez mi itt kezeid között, ifjú uram? – kérdezé a leány a kobozra mutatva.

– Ez a koboz, a szerelem kedves bűntársa. Az ember kebléhez hasonló, emberkéztől alkotva, s e fényes szálak, ezek a húrok, melyeket, miként Isten keblünkbe feszített vala, mi is reáfeszítettünk e hangszerre, s összehangoltuk szívünkkel, amelynek dobbanása rajtuk visszhangra lel. Hangja pedig Jolande, szép úrnőm, a szívünkben nyíló virágok dallá lett illata.

– Érzem, uram, érzem, hogy virágok nyílnak immár az én szívemben is.

És mikor ezt kimondá, kitárta karjait a levente felé, kezeiből pedig a kobozra hullának virágai, s egy dallamot csaltak elő a hurok közül, egy utolsó dallamot: „Tied vagyok!”

* * *

És ekkor elhalt a vándorló hív hegedős ajkán a szó. Ott állott a mozgolódó nemes urak és asszonyságok előtt, mélyen meghajolva.

Künn a bástyák között elült a vihar, a kitisztult égen nyugalmasan vándorolt a hold, sápadt fényével benyúlván a gótikus ablakok ólomkarikái között, s hideg foltokban szállt a hallgató várnép öltönyeire, félelmesen villana fel a falnak támasztott alabárdokon.

A lantos alakja teljes holdfényben fürdött, ifjú fejének fürtjei, s kobzának húrjai úgy csillogának, mintha folyó aranyból lettek vala kovácsolva... És a hegedős még egy szót kért a vár urától, s ezeket mondá:

– Elszállt kobzomról az utolsó hang is, nincs tovább dalom. Nagy uraim, dámáim, pediglen kell még valamit mondanom. Köszönet néktek ősz hajú vitézek, nagy hírű daliák, kegyes asszonyságok. Köszönet néktek, csillogó leventék, lenge ifjú lányok, kik dalomat valamennyien meghallgattátok. Kérlek benneteket, majd ha idők múlnak, és tavasz lészen, jusson eszetekbe az, amit énekeltem. Jusson eszetekbe, ha nyílnak a virágok, ha mosolygó, boldog szerelmespárt láttok. Jusson eszetekbe, hogy egy vándor kobzos énekelt tinéktek, valamikor régen a Dalos szerelemről egy igaz, hív románcot.

(Budapesti Napló, 1898; Apródszerelem, 1899)

APRÓDSZERELEM

Románc a XIV. századból

Kobozpengetés

...Szerelem... Szerelem!... Te minden idők talányos virága... Te vagy, aki megölöd a gyarló emberi szíveket tavaszuk hajnalán.

Románc

Akkoron esett meg ez a történet, amikor kegyes és katolikus Anjou Lajos király ült a magyarok trónusán. És egyik kezében tartá vala címere liliomát, másikban pedig az igazság, bölcsesség és hatalom virágait. Lábai előtt hajlongának büszke Venezia, Genova, Firenze, Padova, Aquilea. Oltalmát a pápa kereste, vazallusaiul a napnyugati király urakat bírá, és az észak hideg tengerétől délnek kék vizéig, kelet fekete tengeréig minden népek alattvalói valának.

Ekkoron esett meg ez a bús történet, amely immár régen kobzom húrjaira rozsdásodott vala. Ekkoron esett meg a Kárpátok rengeteg hegyei közepett, az Abák nemzetségéből származó Rátoldfia Iroszló moróci gróf úrnak sasfészkében.

A várban ez idő tájt fényes vigasságok verték fel a mególmosodott csendet. A gróf úr sok daliás lovagot, csillogó leventét hívott vala magához azon okból, hogy tündérszép leánya, Mária férjet-urat válasszon közülök. De hát jöttek a leventék hívogatás nélkül is, mert a grófkisasszony igen nagyon szép leányzó vala, és apjának beláthatatlan földjei, várai, tenger jobbágya hozományul esendettek kezével. A sok szerelmetes lovag csak úgy nőtt a földből – mindennap új vendég, csengő-bongó kísérettel. De könnyű és jutalmazó is vala a reménykedőknek szeretni – mert szeretni azért, hogy viszont szerettessünk, az igen emberi, hanem szeretni csak azért, hogy szeressünk és szenvedjünk, az jámbor aureolás szenteknek való foglalatosság. És szerelmében ilyen jámbor és türelmetesnek látszék egy ifjú apród, ki minden nemes lovagoknál jobban szereté a grófkisasszonyt. A dáma azonban szörnyűségesen büszke vala, s csak vállán által nézett olykor hív szolgájára.

És ilyenkor összeszorult az apródúrfi szíve. Brokátos, lengő ujjú köpenykéje alatt a különben megfeszülő selyemingre hímzett aranysólyom reszketve ráncolódott össze kis, félénk madárrá.

Az ifjú, ki a keresztségben Lőrincz nevet nyert, de kit Mária divatosan, olaszosan Lorenzónak szólított, minden utaiban elkísérte, és hívségesen szolgálta úrnőjét; véle lovagolt vadászatain, járt-kelt a vadon erdőkben, és a lakomák alatt magas hátú széke mögött állt, figyelmezve parancsaira, s bort töltve a grófkisasszony aranyos, szafiros billikomába.

Megesett pediglen egy díszlakoma folyásában, amikor magyar meg lengyel leventék, velencei nemesek, nápolyi lovagok és egy hatalmas sváb herceg ülének hosszú sorral az asztal körül, és vígan csengették billikomaikat a grófkisasszony egészségére, hogy Mária háromszor intett Lorenzónak, töltse meg billikomát borral... De az apród annyira el vala mélyedve a leány hajnalszép nyakának, drágagyöngyökkel befűzött sötét hajának sóvárgó nézésébe, hogy végtére is csak, mint valami gonosz álomba elmélyedve emelte föl kupáját, s rábámészkodva a grófkisasszony szépséges, büszke arculatára, a rubintos nektárt a billikom mellé öntötte.

Mária fekete szemei félelmesen, haragosan néztek a remegő kis apródra, s azután kendőjét a piros foltra dobta, úgy, hogy a mulatozó vendégek mit sem vettek vala észre a szégyenletes dologból.

Lorenzo kezei kihűltek, térdei összeverődtek, gyermekes ajkai félrehúzódtak, s ami sehogyan sem vala méltó egy vitéz kis leventéhez: nagy, álmodozó szemeiben meggyűltek a könnyek.

...A lakoma végét járta, az étekfogók felhordták az utolsó fogást, s a karcsú, gótikus ablakok ólomkarikás üvegein beszűrődő tavaszi napfény megtört az aranyedények cifráin, mámorosan csillant föl a leventék gyémántos övein, fényes csatos öltönyein. A várudvarból fölhangzott a kopók vad ugatása, a lovak türelmetlenül dobogtak, s a solymárok abroncsain készen ültek a piros sapkás sólymok.

– Fel a vadászatra! – hangzott mindenfelé, és Iroszló úr, ki a vitézek hajdani méltóságteljes öltönyét viselte, megvetve, mint akár VI. Kelemen pápa, a divatos, kurta, feszes ruhát, amelynek viseléséért őszentsége egyszer megrótta Károly császárt, keleti kényelméből fölrázva rengeteg testét, felállt. Mária és a vendégek követték példáját.

A szobormerev ajtónállók leemelték a vállnak támasztott hosszú nyelű, fényes bárdot, és tisztelegve nyitották meg sorra a nehéz, ezüstveretű tölgyfa ajtókat.

A grófkisasszony legelsőnek indult meg a hideg, komor lovagtermeken át, s apródja sötétvörös velencei öltönyében, sárga, kihajló, pillangós topánkáiban bizonytalanul lépkedett mögötte. Leányos, reszkető kezei félve fogták hölgyének uszályát... Utánuk megindult a lovagok áradata.

És mikor fölharsantak a lovagudvarból a vadászok kürtjei, a grófkisasszony is kilépett öltözőszobájából, melynek küszöbén Lorenzo őrködött, s a meghajszolt szarvasok könyörgő tekintetével nézett reá. Mária azonban komolyan monda ily szavakat:

– Lorenzo, ne jártasd szemeidet ott, ahol keresnivalójuk nincsen; és megtiltom, hogy a jövőben énreám oly szemérmetlen tekintettel nézz, mint a mai lakoma alatt. Mondom, ne merészkedjél, mert hazaküldetlek édesanyádhoz, nem vagy méltó, hogy apródom légy. Ilyen tekintetek árán sohasem fogod elérni, hogy király urunk előtt fejedre tegyem a lovagok koszorúját.

Az úrfi könyörgő mozdulattal kulcsolá össze kezeit. Egész nagy szerelme gyermekszemeiben égett.

És a grófkisasszony, megilletődve a mit sem kérő, s mindent lábai elé rakó szerelmen, bűvös, dalos hangon mondá, szelíden, szánakozva:

– Lorenzo!... Szegény fiú, imádkozzál, talán majd elmúlik! – De azután, mintha megbánta volna a hozzá méltatlan gyengédséget, fejét hátravetette, kissé elfordítva csodaszép arcát, kevélyen, kérlelhetetlenül ilyeténképpen folytatta beszédét: „Javítsd meg magad, és elmélkedjél bűnös lelked felett... hogy pediglen ezt tehesd, ma nem kell kíséreted a vadászaton.”

S azután intve egy másik apródnak, ki a közelben ácsorgott – anélkül, hogy szép fejét megbólintotta volna –, sötétzöld vadászruhájában, mint valamely viharos tünemény, gőgösen hagyta ott a tekintetétől, hideg szavaitól szinte megdermedt Lorenzót.

Az apród szobájába osont, fel a toronyszobába, melynek rácsos ablakán át lelátott a nagy udvarra s a benne nyüzsgő tarka, fényes népségre. A nyusztprémes, brokátos lovagok vígan csoportosultak a téren, ki-ki igyekezett a sváb herceg közelébe jutni, s nyergeikből kihajolva hízelkedve szóltak a termetes, vörös képű nagyúrhoz... A leventék mögött karmazsin öltönyös apródok, tarka, habos ujjú, bőringes solymárok, sötétruhás pecérek, kik selyemzsinórra fűzött ugató kutyákkal bajoskodának, az udvar mélyében pedig vadászok, kürtösök szorongtak. A nap ártatlan tavaszi mosolygással tűzött vala néhány sugárt az udvarba, s a gyengén fújdogáló szellő türelmetlenül lengette meg a lovak sörényét.

Egyszerre aztán újra felharsantak a kürtök. Mária jelent meg, kalapján a tollak bókolva hajoltak előre egy pillanatra, majd lovára emelték őt, s megindult a menet. Haragos fekete hajával, vállán keresztbe vetett aranyos kürtjével úgy száguldott át a lebocsátott felvonóhídon, mint a vadászatnak valamely őskori boldog istenasszonya.

A kis apród fent az ablakában fájdalmas sóhajjal szorította égő homlokát a hideg vasrácshoz. Senki sem vette észre, hogy ő hiányzik a mulatók sokaságából... Keserűen gondolta el, hogy ha ő valaha lovag lészen, nem feledi soha, hogy egykoron apród vala – nem feledi úgy, mint azok odalenn, akik immáron eltűntek sóvárgó szemei elől a kanyargó hegyi úton.

– Ah! Ha lovag lennék! – susogta, s belevetette magát a boltíves ablakmélyedésben álló öblös székbe, mely az Árpád királyok idejében templomi kórusszék lehetett. Kis, karcsú teste egészen elveszett a rengeteg faragványok között, s fejét búsan temette két kezébe.

– Ah! Ha lovag lennék! De majd egykoron bizonnyal az leszek... elmegyek agg Budába, tollat cserélek a leghírhedtebb lovaggal: megölöm. Azután megszelídülve rettenetes haragomban, jámborul térdre hullok hölgyem előtt, és fejemre tétetem a lovagok borostyánkoszorúját... és győzelmem minden fényét lábai elé rakva, Mária felmagasztaltatik lovagja hősiességében... Feleségül veszem! – Itt azonban ártatlan álmodozásának fehér madara túl magasra szállt; felébredt bele. Eszébe jutott, hogy a grófkisasszony halandó emberek számítása szerint épp öt évvel idősebb, mint ő...

Megint sóhajtozni kezdett, lábait elnyújtotta, s még jobban elmerült a román stílű faragványok mélyében.

– Istenem, csak tehetnék érte valamit, valami bátor dolgot. Megmenthetném az életét! Napnál világosabb, hogy ez volna a legjobb! De mikor? Az a sváb herceg nagyon sokat ivott a Mária, és nagyon sokat evett a saját egészségére.

Felállt, gyöngyökkel átfűzött fürtjei előrecsapódtak, s hosszú orrú, finom cipellőjével hevesen dobbantott.

– Mit tegyek! Hiszen most már azt sem engedi, hogy mint hív szolgája kövessem utaiban. Pedig nékem a boldogsághoz olyan kevés, szép arcának puszta látása is elég lenne. Istenem! Istenem, miért is jöttem én ide... milyen boldog voltam édes jó anyám ölében, messze otthonomban. Nem vágyakoztam semmi földi javak után, és amíg nem vágyódtam, nem is valék irigy. De most oly sokat szenvedek ezen rettenetes lelki nyavalyában.

Eszébe jutottak gyermekévei; az első nap, mely a moróci gróf úr várában reáalkonyodék; a hideg, tömjénszagos kápolna, melyben Mária mögött álldogálva legelőször tűnt szemébe, mennyire szép ő... Ekkor még boldog volt – de aztán lassan elszomorodék, és ok nélkül gyakran sírdogált. Kobza érintetlenül függött poros, pergamenes pulpitusa felett... Mit tudta ő, mi történik vele. Olyan érzése támadt, mintha valamelyes héttollú buzogány csapása megszédítette volna – de még nem érezte tisztán, hogy mije fáj tulajdonképpen – egészben szenvedett.

És kínlódott iszonyúan mindaddig, míg egy álmatlan éjjelen, mikor a hold rengő ezüstös hálót szőtt vala a völgyek fölé, s fehér világában, mint a szenvedés fekete virágai nyíltak ki az apródszoba ablakrácsainak rózsái, általbocsátva szirmaikon a halavány holdfényt, megdöbbenve reá nem jött, hogy a szíve fáj... S ekkor úgy elcsodálkozott, miként az első ember a teremtés hajnalán, amikor agyagtestében legelőször megdobbant a szív.

Azután úgy cselekedett akkor is, miként most, sóvárgó karjait kitárta az ég felé: „Szerelmes vagyok!”

– Azt mondotta, imádkozzam! – Elfordult az ablaktól, a szabad, kék hegyek látása, a messze elszálló vércsék csapongása fájt neki. Letérdelt egy kis firenzei kereszt elé, melyet még tanítójától, a kegyes padovai Fra Giacomótól kapott vala, összekulcsolta kezeit, s feje ájtatosan csuklott vállára... Egyszerre azonban megrettenve ugrott fel, s borzadva nézte végig önmagát; tekintete megakadt a moróci grófnak keblére hímzett címermadarán. Az a sólyom tépte össze az ő szegény apródszívét, s az nem engedi őt fohászkodni, mert – ó, borzalom! – a szent imában nem a Boldogasszonyról elmélkedik, hanem... hanem arról a büszke, szép földi leányról.

Bűntudatos gerjedelmében kirohant szobájából; rengve vágódott be mögötte az ajtó. Lefutott a bástyák szürke karjai között sziklai virágként viruló várkertbe.

...Minden tele volt virággal, a tavasz ünnepelte legszebb napjait. A nap alkonyodóra szállt, s a hegyek árnyékukat borongva vetették le a völgyek ölére, s rejtelmesen nagyokká nőttek, mintha este éjszakára megcsókolni vágynának az eget. A fák közül fehér gőzök emelkedtek fel, de a vár büszke tornyaival, szaggatott bástyakoszorúival, erkélyeivel, kapui felett a kőcímerekkel még fényárban úszott, s a piros alkonyati égbe belerajzolódva, mint valami lovagálom megvalósulása trónolt kevélyen a hegyormon.

Lorenzo rohant, sebzett gyermekszíve ijedten dobogott. Egyenesen ahhoz a kőpadhoz vette útját, mely kedvenc helye vala Máriának. Leborult a mohos, hideg kőre, s a hársfák, bodzabokrok meg az orgona fürtös ágai lassan elborították illatukkal, lehulló virágaikkal a fiút... Ő pedig elmerült kesergő, nagy szerelmének mélységes tengerébe, s a fölébe szövődő bódító illat, a madarak utolsó alkonyi dala elringatták, elaltatták a kis apródot a kemény sziklapadon úgy, mint hajdan édesanyja elringatta lágy ölében. Elaludt. És álmodott:

Azt álmodta, hogy ő is felszerszámolta vala lovát, s utánavágtatott a vadászoknak. Fejét le-lehajtotta az erdő lombjai alatt, és sebesen haladt előre sohasem látott utakon. Egyszerre valahonnan messziről eszeveszett lódobogást hall – ráfigyel... Most hosszú sikoltás hasítja meg az erdő csendességét. Kezével beárnyalja szemét. Nem... nem csalódik, ő az; vadul lobogó, megtépett zöld öltönyében, viharosan szállongó hajával, széles szárú lovagkesztyűiben, ő az, Mária, amint belekapaszkodik megvadult lovának sörényébe.

Most itt az alkalom, ujjongott a fiú, most megmentem az életét, ha meghalok is érte. Leugrott paripájáról, s mikor a megvadult ló a sötét, haláltorkú szakadékoknak rohanva szemtől szembe került véle, belevágta körmeit az állat orrcimpájába, s mint egy macska, reálógatta magát egész súlyával.

– Mária segíts!... – suttogta a fiú az ő két Boldogasszonyához fohászkodva, s elhomályosuló szemei szépséges szerelmének arculatára tekintének... A ló végre is kifáradt, vérző orral állt meg, s Lőrincz halálra sebezve, összetört testtel bukott a magas, virágos fű közé.

Hűlni érezte vérét, szíve alig vert... Mária letérdelt mellé, és jóságosan a szemébe nézett, azután megfújta rivalgó, aranyos kürtjét.

Egyszeribe megélénkült a vadon, rohanva jöttenek lovagok, apródok, cselédek, de a grófkisasszony most csak őt nézte.

A solymárok puha hordágyat róttak össze fagallyakból, mohából, illatos zsályából, reáfektették, azután négy daliás legény vállra emelte, s csendesen, mint valami halotti menettel, felvitték a várba, kis toronyszobájába.

Lorenzo szenvedett, de mily nagy lehetett a szerelem, mely kedvessé, óhajtottá tette ezt a szenvedést!

Szerelem! Szerelem!

A világ lassan elsötétült, s a hold már az égen járt, halálszerű, fehér kezével benyúlván az íves ablak rácsai között, be egészen az ágyáig. Oda fektették, s azután mindenki elment, egészen egyedül maradt...

Még egyszer körülnézett a meghitt boltíves szobában. Nagy karosszékében, mintha valamilyen fehér árny ült volna. A holdvilág vala... kobzának húrjain is a holdfény játszott emberi füleknek süket zenét... pulpitusára a pergamenek közé is az a hideg, fehér világ könyökölt, sőt ágyára... őreá magára is.

– Ah! Bizonnyal a halál ez... a hold a hírnöke. Már mindenemet elfoglalta, mintha csak meg lennék halva.

Fejét kissé felemelte..., messziről lódobogás hallatszott. – Tán az elkésett lovagok jönnek. „Ők még nem tudják, hogy immáron én is lovag vagyok, és azt sem, hogy nemsokára halott leszek.”

Jólesett neki ez a gondolat, mindennel végezni, ami földi útjainkon fájdalmat, gyötrelmet okoz, elfeledni a halálban szerelmét, szenvedéseit, önmagát. Tagjai csodálatosan megzsibbadtak, szíve rendetlenül vert, s kezei, a hív apródkezek, amelyeket imára kulcsolni többé nem tudott, kihűltek. De ekkor valami történt, s e látomástól vére fejébe szállt. Fehér ruhában, virágkoszorúval homlokán Mária suhant be a kis szobába.

Nesztelenül, a holdvilág útján közeledett hozzá, leült ágya szélére, s kezét az apród homlokára tette.

Lorenzo hallgatott, és csak mosolygott, miként a vértanúk mosolygának vala az égből alápillantó szent Szűzre.

– Lorenzo... szegény fiú, imádkozzál, talán majd elmúlik. – És azután imádkozának egy buzgó fohászt együtt. Majd ily kegyes szavakat mondott a leány: „Megmentetted életemet, hőstetteddel lovaggá lettél, mondd, mit kívánsz utolsó órádban. Mindent teljesítek.” Fejét lehajtotta hozzá, fürtjeik összeértek. A fiút szerelmesen borzongatta meg ez az érintés.

Ekkor azonban félelmes robajjal dörgött valami mellette... „A halál... a halál.”

– Egy virágot a hajadból, elviszem a sírba – mondotta kábultan, sietve, olyan érzettel, mintha máris az Úristen zsámolyánál lenne a fehér felhők fellett.

Mária gúnyosan, megcsalódva nézett reá.

– Csak ezt kívánod! – Szemei azt látszottak mondani: „Úgy hittem, szeretsz.” De azután kevélyen vett ki hajából egy szál virágot, s odadobta az ifjú vérző szívére, majd felállt, és zajtalanul, miként jött, elosont...

Ismét az előbbeni dübörgés... Lőrincz magához tért, felriadt álmából. Tagjai megmerevedtek a hideg kőpadon, karjai elzsibbadtak, szívverése kimaradt a rossz fekvéstől. És az álom – az álom az oda volt.

A virágok még illatoztak, a hold fenn járt az égen, kísérteties világot gyújtva a vár fényes tornyain, a nagy, csúcsos ablakokon. A fák között hűvös szél lengedezett... az a szellő, amely életünk álmaiból oly sokszor ébresztett a valóságra. A felvonóhídon pedig dübörögve, szövétnekek imbolygó fényénél vonult haza cifra kíséretével Mária, s mellette biztos győzelme mámorában a sváb herceg lovagolt.

– Tehát csak álmodtam! – jajdult fel a fiú, most már egészen magához térve. – Hát nem mentettem meg az életét, nem halok meg! Ah Istenem, pedig mily jó... mily szép lett volna úgy.

Visszarogyott a kőpadra, és sírni kezdett keservesen, mert úgymond: „Egyszer életemben, álmomban csókolhattam volna meg őt, és akkor elmulasztám!”

Visszhang

Szerelem... Szerelem! Te minden idők talányos virága... Te vagy, aki megölöd a gyarló emberi szíveket tavaszuk hajnalán...

(Daruvár; Nemzet, 1897; Apródszerelem, 1899)

TÉPETT ATILLA

A nagy udvar szögletében összebújtak a gyerekek... egy öreg anyóka meséjét hallgatták. Fejük felett bólingattak a kisvárosi akácok, a szellő pedig behajtotta hozzájuk a mezők tavaszi illatát.

Vasárnap délután volt, és az anyóka mesélt, mint ahogy már évről évre tette: mesélt a körülte felnövekvő nemzedékeknek szokatlan dolgokról: hazaszeretetről, daliás időkről, a fia hősiességéről. Pedig ismerte már a házban mindenki az ő történetét, mégis kegyelettel hallgatták valamennyien, s megadóan tűrték ártatlan kicsinylését. Mert hát az öregasszony szemében csak azok a „régiek” voltak tiszteletreméltó emberek, s bizony alaposan lenézte ezt a fiatal népet, amiért egyikük sem küzdötte át a negyvennyolcas évek forradalmi viharát. Csak egy esetet tudok, mikor valamelyik parasztgazda fellázadt megvetése ellen, s epésen dünnyögte, hogy „ez is jobban tenné, ha hallgatna”. Az anyóka kicsinylően tekintett rá.

Gyakran megálltam én is ott az udvar szögletében, s a gyermekek feje fölött nemegyszer pillantottam kíváncsian a szabadságharc ez élő ereklyéjére. Öreg volt már, nagyon öreg, s ha a nap reásütött, olyankor mindig megsajnáltam, mert az aranyos, tündöklő fényben millió barázdái, mint a virágzó természetnek szóló megannyi szemrehányás tűntek elém.

Ma is látom még, ahogy ott ült nagy karosszékében az akácfák alatt. Látom, amint mese közben szegény öreg kezével reszketve igazgatja fejkötőjének agyonmosott fodrocskáit.

– Úgy bizony, gyermekeim – szokta mondogatni valami megható, naiv bölcsességgel –, ti nem tudjátok többé, mi volt a szabadságharc, és kik voltak azok a hősök, akik mind meghaltak értetek. De én tudom! – És azután mindig újra elölről kezdte a történetét, feledékenységében kedvesen zavarta össze az eseményeket, cserélte fel a neveket. Olykor azonban mintha megérezte volna, hogy megcsalta az emlékezete, bizalmatlanul nézett körül, majd szomorúan simította végig homlokát, s egy pillanatig hallgatott.

Nagy, végzetes eseményekről néha csak futólag szólt, vagy éppenséggel megfeledkezett, de arról, hogy Jellasicsnak egy csúnya granicsárja világos nappal kilopta az ólból a csirkéket, s a muszka kozákok megették a faggyúgyertyát, minderről hosszasan tudott mesélni. No meg egyetlen Sándor fiáról nem fáradt volna bele reggelig beszélni, hogy milyen derék, bátor gyerek volt az, s hogy ha engedi, elment volna már a háború kezdetén katonának. Tartóztatta, marasztotta, mert özvegyasszony létére az a fiú volt minden boldogsága, meg aztán csak akkor töltötte be tizenötödik évét az istenadta, s a tavasszal jobb híreket is hoztak a városkán átvonuló honvédek: „Győztünk mindenütt!”

– Amíg győztünk – sóhajtá az anyóka mindjobban meggörnyedve székében –, addig volt lelkem, hogy tartóztassam a gyerekeket, de mikor a szomszédoktól megtudtam, hogy új ellenség jön az országba, mikor meghallottam, hogy jön a muszka, akkor magam küldtem el Sándort a városvégi táborba, habár gyerek is még, álljon be katonának.

Mikor elment a fiú, nekem sem volt otthon maradásom, messziről követtem az úton. Amerre néztem, katonák jöttek mentek, és én Uramisten, nem hittem a szemeimnek: az a sok katona körülöttem mind csupa gyerek volt. Más országban labdázni mentek az ilyen fiúk a mezőre, nem pedig meghalni.

Úton-útfélen szólt a verbunkosok nótája, egy nyitott csűrben pedig, a kecskelábú asztal mellett, folyt a toborzás. Ott íratta be magát Sándor is. Én azalatt szóba eredtem egy vitéz őrmesterrel, ki a városkánkból való volt, s úgy szökött haza a Nádor-huszárokkal Csehországból. Elmondtam neki, mi járatban van a fiam, és megkövettem szépen, vigyázzon a háborúban a gyerekre, aztán indultam hazafelé.

Útközben nagy terveket szőttem, előre képzeltem, mennyi dicsőséget szed össze majd a csatatereken az én édes fiam, hogy bámulnak majd a városkában a népek, ha visszajön, s nem lesz hely a mellén a sok érdemrendtől, ahová boruljak. Mert hát tudnotok kell, gyermekeim, hogy jussom volt az ilyen gondolatra, nem került több olyan a környéken, mint az én Sándorom.

Már jó ideje tettem-vettem otthon, mikor a gyerek hazaérkezett. Ahogy megláttam, elakadt a lélegzetem a gyönyörűségtől. Sujtásos atilla feszült a derekára, bokrétás csákó volt a fején, kard az oldalán... nyalka huszár lett belőle, mialatt odajárt. Istenem, de szép is volt úgy... ha láttátok volna!... No, de várjatok!

Az öregasszony fénytelen szemei, mint parázs a hamu alatt, egyszerre kigyúltak. A botja után kapott, és lassú, bicegő léptekkel megindult szobája felé. Pár pillanat múlva újból megjelent közöttünk, vizsgálódva nézett körül, hogy időközben nem szökött-e meg egyikünk sem, azután leült, ünnepiesen terítette ki térdeire azt a színehagyott, ódon honvédatillát, amit valamennyien olyan jól ismertünk.

– Látjátok, szívecskéim – mormogta az anyóka, mialatt dédelgetően cirógatta a kopott kabátot –, látjátok, ezt viselte azon a napon. Ó, édes Istenem, de szép is volt akkor.

Hogy gyönyörködtek benne, ő pedig ezalatt csak szótlanul, sápadtan nézett rám. Bizonyosan fájt a lelke, hogy meg kell válnia tőlem, és nekem is csak akkor jutott eszembe, hogy milyen veszedelembe kergettem azt a szegény gyereket. Isten látja lelkemet, megborzadtam bele, és bevallom, szempillantásig szinte reménykedtem, hogy talán nem is akar elmenni, hogy talán itt marad nálam. De szólni mégse mertem, és ő is hallgatott. Csendben raktuk össze a holmiját, később leültünk az estebédhez. Egyikünk sem evett, s minduntalan azon kaptuk rajta egymást, hogy lopva az órára pillantottunk. Az idő félelmesen repült, s valahányszor ütött az óra, összerezzentünk, tudtuk, hogy hajnalban továbbvonulnak a huszárok... mennek ütközetbe. A percek múltak. Sándor ruhástul vetette magát az ágyra, s én csak mikor egyenletes lélegzetét hallottam, mertem hozzálopózni... Leültem mellé egy székre, aztán néztem... néztem, és búcsúztam tőle. A szemeimmel csókoltam meg ezerszer, az ajkammal nem mertem volna, féltem, hogy felébreszteném. És miként történt, máig sem tudom, ott, ültő helyemben elnyomhatott az álom, mert egyszerre messzi trombitaszóra riadtunk fel mind a ketten... Egymásra néztünk.

Sándor csak ennyit mondott:

– Jönnek, anyám!

Én az ablakhoz futottam. Csakugyan, künn már derengett a hajnal, s öreg szolgánk épp kantározta az udvaron szegény uram paripáját, akkor még volt lovunk, jómódban éltünk!... Énekelve jöttek a Hunyadi-huszárok, már hallatszott, mint dübörög a föld vágtatásuk alatt, és pár pillanat múlva lassan bontakoztak ki a csákóforgók nemzetiszín rózsái a szürkület homályából.

Milyen borzasztó percek is voltak azok, most sem értem, hogyan bírtam túlélni az utolsó ölelését. Ó, emlékezem, világosan emlékezem, hogy amint megcsókolt, mondani akart valamit: „Édesanyám”... de azután elharapta a szót, erőszakosan tépte ki magát a karomból, és futott az ajtóhoz. A kardja csörömpölésétől nem hallotta a kiáltásomat, s én még csak a kedves kék szemébe se nézhettem búcsúzóul, olyan mélyen csúszott a nagy csákó a homlokára... utolsó szavával vajon mit akarhatott mondani? Bizonnyal, hogy büszke leszek még rá, de én tudni akartam, és rohantam utána. Mire kiértem az udvarra, már a lován ült, s azután elvegyült a többi gyermekkatona között, akik dalolva mentek meghalni a csatába... és azután, azután nem tudom, mi történt velem...

Változatlanul mesélte el történetét a mi anyókánk, még a szavak, melyekkel emlékeiről beszélt, még azok is változatlanul követték egymást. Szinte már előre tudtuk, hogy mi fog következni. Tudtuk, mint siratta meg a fia távozását, mint várt levélre, leste a hírt, amelyik Sándor dicsőségéről fog beszélni. Majd beleőrült az aggodalomba: a kínos napok, álmatlan éjszakák egymást kergették, és még mindig nem hallani semmit... Hej, igaz, hogy hősök voltak azok, akik elmentek a csatába, de hősök voltak azok is, akik küldték, menni engedték őket!... A hír soká váratott magára, de végtére mégiscsak elérkezett, az a vitéz őrmester hozta meg, aki egy este bekopogtatott a szegény asszony ajtaján. Hazaengedték egy érdemrenddel, cserébe a fél lábáért, amit ott tépett le az ágyúgolyó valamelyik csatatéren.

– A fiam... a fiam! Csak ennyit bírtam mondani – sóhajtá kínosan a mi anyókánk –, a rokkant hős bajával nem is törődtem. Igaz ugyan, hogy könnybe lábadt a szemem, mikor rápillantottam, de azért mégis csak Sándorról kezdtem beszélni. Ezer kérdést tudtam volna. Hol van? Merre jár? Van-e már érdemrend a mellén?

Az őrmester csak nézett rám és hallgatott. Borzasztó félelem fogott el, egy iszonyú gondolatom támadt. Nem bírtam elviselni a csendet. Odaugrottam mellé, és azt hiszem, hangosan, nagyon hangosan kiáltottam rá:

– Mi van a fiammal? – Most már beszélni kezdett, de olyan halkan, mint a légy dongása, és mégis, mint a mennykőcsapás ütött a szívembe minden szava.

– Húgomasszony... Nem akarnék ráijeszteni... hanem hát, ami igaz, az igaz: a Sándor gyerek aligha jön vissza többet!

– Elfogták? Baja van? – sikoltottam eszemet vesztve, s csak mikor a rokkant obsitos sírva fakadt, csak akkor értettem meg mindent.

Az anyóka egy darabig törölgette a szemeit, gyengéden újból cirógatni kezdte az atillát, és azután reszkető hangon folytatta:

– Látjátok, gyermekeim, abban a percben lettem egyszerre ilyen öreg, mint aminő ma vagyok. A lelkemben minden érzés a fiam után halt, mert hisz mindannyi az övé volt. Nem maradt másom, csak a hősi emléke és ez az édes, tépett atilla, amit – áldva legyen érette a neve – a jó öreg huszár hozott el nekem.

Végső napjairól keveset tudtam meg, csak annyit, hogy a táborban mindenki szerette, az őrnagy úr is úgy megbecsülte, hogy fontos írásokat bízott rá, vele küldte nemegyszer a tábornok úr leveleit. Egy napon aztán, éppen mikor ilyen fontos küldetésben ment, eltévedt a gyerek az erdőben.

Itt mindig elakadt a mi anyókánk hangja.

– Ó! Hogy tudnám elmondani, mikor még az őrmester is befedte az arcát, ha erről beszélni kezdett. Eltévedt a szegény, üldözőbe vették az osztrákok, és a sok puskagolyó összetépte a szívét, no meg az enyémet is. Bizony tudom, hogy szépen eltemették, érdemrendes új atillát is kellett, hogy adjanak rá, hisz a régit, azt elküldték nekem, a bajtársai pedig valamennyien megsiratták, mert tagadhatatlanul vitéz katona volt. Beigazolta, amit róla hittem, hiszen nagyobb hőstettet nem vihetett volna véghez, mint hogy meghaljon a hazájáért.

– Imádkozzatok érette, gyermekeim – mondta végül ájtatosan az öreg anyóka –, és kérjétek az Istent, hogyha nem is lehettek olyan hősök, mint aminő az én egyetlen szép fiam volt, legalább legyetek hasonlóak hozzá.

Így mesélte el a szabadságharc élő ereklyéje a történetét, amióta csak visszaemlékeztek a házban.

* * *

Az őszutó egy hűvös, borongós alkonyán hallgatott el azután meséivel mindörökre a mi öregünk. Elment egyetlen szép fia után, hisz olyan régen készült a nagy útra.

Mikor beléptem a halottas szobába, már ott volt az egész háznép. Ő a szoba közepén feküdt kiterítve. Csak két kis réz gyertyatartóban égett a sápadt világ, s kísérteties fényük a légvonatban imbolyogva szökellt fel-le a halott arcán.

Előrehajoltam... Nem volt azon a jó öreg ábrázaton semmi félelmes. A millió ránc elsimult, s a vonások tisztábban körvonalazódtak, szinte mintha megfiatalodott volna.

Feje mereven süppedt a szegényes párnába, s amint néztem, lassan-lassan egy csodálkozó, ámuló kifejezést véltem felfedezni az arcán. Álla sovány mellére támaszkodott, szemei félig nyitva voltak, s a szoba sarkába meredtek, oda, hol épp akkor nyitotta ki egy leány a rozoga kis szekrény ajtaját. Az ajtó felsóhajtott, mikor kinyílt, pedig nem volt odabent semmi más, csak néhány elsárgult levél és az a színehagyott honvédatilla, amit valamennyien ismertünk. Itt, a félhomályban már igazán alig lehetett megkülönböztetni, hogy hol ették meg a molyok, hol járták át a golyók a sujtásos szövetet.

Ez volt a mi anyókánknak minden gazdagsága, oda is temették az atillát a lábaira, hadd vigye el magával. Mikor a leveleket a párnája alá dugták, kissé előrecsuklott a feje, mint életében tette kint az udvaron.

– Hej, de szerette is azt a fiút a mi áldott öregünk – sóhajtá az asztalosmester, mialatt egy szakértő pillantással vizsgálta végig a koporsót.

– Úgy ám, pedig Isten tudja, nem érdemelte meg... nem lehetett az jóféle, aki olyant tudott tenni... – dünnyögte egy termetes menyecske.

Figyelni kezdtem, de nem vehettem ki semmit a beszédjéből, mert egy másik asszony a szavába vágott:

– Jaj, lelkem, ne szóljon olyan hangosan itt a halott előtt, azt mondják, hogy azok még soká hallják, amit mi beszélünk.

– Uram bocsáss – susogta a jóasszony ijedten, s kezével befogta a száját.

Most már tudni akartam, hogy miről van szó, s odamentem a menyecskéhez, de ő csak valami babonás tisztelettel intett a halott felé, és nem válaszolt kérdésemre.

– Jöjjön ki az udvarra, ott majd mesélek.

Kimentünk az akácfa alá. Kíváncsian néztem az asszonyra.

– Hát lehetséges lenne, hogy nem tudná?... Hát hősnek tartotta az öregasszony fiát?

– Annak tartottam, mert az anyóka mondta.

– No, de hát ő nem is tudta, a szegény!

– Már hogyisne, mikor az édesanyja volt!

– Éppen azért nem tudta, kinek lett volna szíve, hogy megmondja neki.

– De mi volt?... Mondja már!

– Hát mit!... Az őrmester csak az anyókának mesélte, hogy eltévedt a fia azokkal a levelekkel, amikről az öreg mindig beszélt, de mi tudtuk, hogy az osztrákoknak hordta őket. Az ellenség, Isten őrizzen, azok nem bántották. A mieink csípték el a haszontalant... honvédek lőtték agyon...

Álmélkodva hallgattam ennek az egyszerű asszonynak a szavát, és megilletődve pillantottam a halottas szoba felé.

Hát vannak mégis jó emberek a világon, gondoltam elfogódva. Ezek itt körülöttem tudták mindannyian, hogy az öregasszony fia nem csatában esett el, hogy nem volt hős, hanem áruló, és mégsem akadt közöttük egy sem, aki meg merte volna neki mondani.

(Apró bűnök, 1905)

AZ IMÁDSÁG

...mindennapi kenyerünket

adjad nékünk ma...

Katona volt. Elbocsátották, s mikor azon a hideg, őszi napon hazatért falujába, nem várta senki. De mégis! Ott a lankás domboldalon, a lombtalan fák alatt a kedvese sírja. Búsan fújdogált a szél, s zörögve táncoltak a levelek a sárga, összefagyott rögök felett.

Az elmúlt télen magas hó feküdt a földeken. Kedvese, az a nevetős kis barna lány fáért ment az erdőbe. Mire visszatérőben elérte a falu szélét, már nagyon át volt fázva. Hiába húzódott a kemence mellé, hiába világított arcába a tüzelő fénye, mégis kirázta a hideg, és csak nem tudott soha többet fölmelegedni.

Szegény fiú, olyan keserű kétségbeeséssel nézett a sírra, elszorult a szíve. S mialatt kabátjának egy lelógó gombját gépiesen forgatta, újra föltűnt képzeletében a mosolygó leány, amint utolszor látta: kezében sarlóját lóbálva, ott a vadvirágokkal iratos rét közepén, a magas fű között.

„Vajon milyen lehet most?” – összeborzadt, azután elfordult, s nekiindult egy kis gyalogösvénynek, olyan lépéssel, mint mikor az ember nem tudja, hová menjen.

– Péter! De rég láttalak! Mikor jöttél haza? Kísérj el egy darabon, vagy itt is beszélhetünk, ha sietős az utad. Hová igyekszel?

Egy uradalmi tiszt állt meg előtte, s kezét barátságosan téve vállára, kérdőleg nézett szeme közé.

Péter megemelte kalapját, s lepillantva a száraz harasztra, halkan válaszolt:

– Én, tekintetes uram, én a kedvesem sírjától jövök.

– Azt látom, jó fiú, de hová indulsz? Az öreg Ancsó asszony, aki téged, senki fiát, magához vett s fölnevelt, meghalt, amíg odajártál katonáskodni. A viskóját bedöntötték a viharok, s romjai között most cigánynép tanyáz. Hol húzod meg magad éjszakára?

A fiú szemöldöke haragosan, dacosan rándult össze:

– Mit firtatja, gazduram, tudom, hogy jó az indulatja, de hát mégis rosszul esik bevallani, hogy nincs hová mennem. Idekünn hálok a temetőben, mert mint egy gazdátlan kuvasz, biz’ Isten, nem fekszem be valamelyik pitvarajtóba.

– Hallgass ide! Becsületes embernek ösmerlek, szívesen segítenék rajtad. Az öreg János, az erdőkerülő beteg, nem tud a szegény kimozdulni a szobájából. Nos hát, amíg föl nem épül, végezd te a munkát helyette; a napszámról meg éji szállásról is gondoskodom, csak nézz föl az urasági udvarba. Ha kedved tartja, holnap már kerülhetsz. Áldjon Isten!

– Fogadj Isten! – szólt a legény, s hálásan nézett a távozó után.

* * *

Ünnepélyes, csendes volt körülte a táj... A messze fehér síkban mintha elaludt volna a falu. Szalmatetős házacskái fagyosan húzták magukra a hóbundát, minden élet kihalt, csak itt-ott szállongott egy kevés megfagyottnak látszó, füstös lehelet a kémények körül. A köves, lejtős út mély kerékvágásaival sima lett; betemette a hó azokat a sebeket, melyek a tavaszi olvadás alatt kiújulnak, s melyeket a vígan futó szekerek vágnak a föld testébe.

És a temető milyen szomorú volt. A hideg szél mintha a sírok sóhaja lett volna. Télen érezni igazán, hogy az a kereszterdő mily nagyon az elmúltak otthona. Nyárban, mikor minden él, virágzik, s szerte száll az illat, nem gondolunk a halállal, akkor elfeledjük, hogy a napfény nem éri el a holtakat, hogy azok mindig hideg, vigasztalan éjszakában feküsznek...

A havas fák mögött belesüppedt a téli nap a hóba, s körülte kigyúlni látszott a fehér táj.

Péter ismét ott állt a kedvese sírjánál, nagy nehezen akadt rá, soká kereste...

Imádkozott. Miért? Hogy legyen kenyere! Hisz imádkozni mindenkinek szabad, s ő mégis félt kimondani azt a „mindennapi kenyerünket adjad nékünk ma”...

Eszébe jutott, hogy ha az öreg, beteg erdőkerülő fölgyógyul, neki nem lesz hajléka, kenyere, ha meg van, aki meghallgatja és teljesíti az ő imádságát, el kell pusztulnia az öregnek ebből az árnyékvilágból, helyet kell csinálnia. De azután vajon hogyan fog esni neki a kenyér, amíg az özvegy és gyermekek éheznek.

Hát ne lett volna szabad imádkoznia?... Hiszen nem kért mást, csak kenyeret. Hej, mert az a becsületes parasztfiú kenyérért imádkozott, olyan kenyérért, amelyet addig és akkor ehetett, ameddig az a másik beteg marad, vagy meghal.

* * *

Kicsiny, szomorú házból gyászmenet indult ki. A koporsót vivők énekeltek, s hangjuk fölszállt az ólomszürke ég felé, a harang pedig zokogva kísérte őket.

Az öreg erdőkerülőt temették.

A tisztelendő úr, szemeit nagy buzgalommal forgatva, legelöl lépegetett, fekete ünneplőikben sírva követték a többiek, az özvegy gyermekeit vezetve ment, s néha oly keservesen sírta el magát, hogy körülte mindenkinek elfacsarodott a szíve...

...Döngve hullottak a koporsóra a kemény, összefagyott rögök, most mintegy visszaadva a kölcsönt a földmunkásnak azokért az erős csapásokért, melyekkel régen összevagdosta őket.

Még egy Miatyánk, s azután szétoszlott a gyülekezet, hazafelé menve dicsérték a halott jó szívét, barátságát, becsületét...

Péter a gazdatiszt mellé szegődött. Vörös kezeit lóbálva, lassan ment, lábai mélyen belesüppedtek a hóba. Merőn nézett maga elé, s úgy érezte, mintha a szívében is járt volna valami... A pap imádságából az a „mindennapi kenyerünket adjad nékünk ma”. Ez úgy elkínozta, úgy megtaposta szegény parasztszívét. Mikor pedig fölértek az urasági udvarba, s vállára akasztották a puskát, mondva, hogy most már ő az erdőkerülő, szerette volna elhajítani messze magától, hogy elmerüljön a hóba, hogy ne lássa.

Nem tudott örülni, mindegyre gyötörte az a gondolat, hogy talán ő imádkozta ki azt az embert ebből a világból...

Édes Istenem, hát még az imádság sem marad tiszta, pedig ő olyan nagyon keveset kért. Semmi mást, csak – kenyeret.

(Hazánk, 1894; Apródszerelem, 1899)

A PELEJTHEI MOLNÁR

Zimankós téli délutánon temették el az öreg pelejthei molnárt... Nagy, puha pelyhekben hullott a hó, s fehér takarót vetett a halottra váró sírgödör mélyébe... Leeresztették a koporsót, s az ünnepélyes csendben tompa, fájdalmas zajjal görögtek reá a megfagyott rögök. A messze haranghang elfulladt a hóban, s a búcsúzóul felhangzó ének is kísértetiesen veszett el a zivatarban. Behantolták a sírt, azután leszúrták a keresztet, még egy imádság, és ki-ki ment haza sietve.

Az öreg molnár minden boldogsága, szemefénye, egyetlen szép legényfia egy darabig még tisztességből állva maradt az apjaura sírja mellett, hanem mikor a többiek már nem láthatták, szemébe húzta ünneplő kalapját, s nagy léptekkel indult meg a malom felé.

A hidegtől piros kezeit jókedvűen lóbálta, s azután zsebébe nyúlt a pipája után. Ha nem tart attól, hogy valamilyen emberfia meghallja, bizony fütyülni szeretett volna. De hogy is ne, mikor most már a maga ura, mikor elpusztult mellőle az a házsártos vénember, aki egymagában akart úr lenni a malomban, olcsón őrölt a gazdáknak, s őt kurtára fogta a pénzzel. „Majd másként lesz mindez”, mormogta nyalka bajuszába a legény, „majd megmutatom én a parasztoknak, hogy ki parancsol a határban.”

Megállt egy percre, míg a pipájára gyújtott, s azután gyorsan haladt a malomig. Büszkén nézett a szép kis házra, a nagy, havas malomkerékre, a befagyott zsilipekre, a fehér földekre, s nagyot dobbant a szíve, mikor elgondolta, hogy mindez az övé, s hogy mire kizöldül a világ, zakatolni fog a kerék, a víz bugyborékolva túr tajtékot a zúgónál, s a garatban járni fog a búza... az ő zsebébe meg az arany.

Befordult a malomudvarba, s nagyot csodálkozott, mikor a ház küszöbén a szeretőjét látta állni, aki imigyen szólott hozzája:

– Eljöttem kegyelmedhez, tudom, hogy egyedül van, s búslakodik, hát majd beszélgetünk, hogy múljék az idő.

– Nem féltél ide betenni a lábadat, Rózsi, hiszen tudhatod, hogy az apám nem szívelhetett, s ez az ő háza volt.

– Az ő háza volt – ismételte meg a leány halkan –, de most már nem az övé, mert meghalt szegény, s kegyelmed meg mindig azzal biztatott, hogy elvesz feleségnek, ha az öreg gazda behunyja a szemét; hát eljöttem most, hogy őszintén kimondjam, eljöttem megkövetni, ne hagyjon tovább nyomorúságban. Isten látja lelkemet, nagy szerelemmel vagyok kegyelmedhez, s nem lesz ártalmára, ha dolgos asszony jön a házába.

– Te Rózsi – szólt a legény kelletlenül –, ne mókázz már no! Eredj mostan szépen haza, máskor is beszélhetünk még erről.

A leány szomorúan pillantott kedvesére, s csak úgy önmagának mormogta: „Hej Kondor Péter, nem így beszéltél te azelőtt énvelem, nem szeretsz már többé.”

Péter meghallotta, s haragosan kiáltott fel:

– Hát nem nyughátol, hagyjál engem békivel!

– Péter, nincs hová mennem, tudhatod, hogy temiattad hagytam ott az édes szüleim házát.

– Eredj vissza hozzájuk, igaza volt apámuramnak, nem valók vagyunk mi egymáshoz.

Rózsi elképedve, tátott szájjal meredt a legényre, s kihullott kezéből a hóra az imádságoskönyve meg a tarka keszkenője.

– Hát nem szeret már többé, Péter, hát igazán nem szeret; édes Istenem, elfeledte, mit ígért, elfeledett mindent?...

– Hordd el magad – rivallt rá Péter türelmét vesztve –, elég volt a siránkozásból! Te szegény leány vagy, Rózsi, jó voltál a... a... szeretőmnek, de nekem módos, tisztes hajadon kell feleségnek.

Ezzel belökte az ajtót, átlépte a küszöböt, s elreteszelte háta mögött az utat.

Rózsi kővé meredten nézett utána, azután kibámult a havas udvarba, majd meg valami érthetetlen érdeklődéssel kísérte tekintetével a sűrűn hulló hópelyheket... Jó ideig álldogált így, míg végre észbe kapott. Eltakarta kezefejével szemeit; szeretett volna a föld alá bújni, úgy szégyellte magát. Elkergette a házából az, akit legjobban szeretett széles e világon. Vad gyűlölet fogta el, eszeveszett futásnak eredt, de az udvarkapu előtt megállt egy pillanatra, s fájdalmas, messze csengő hangon kiáltotta oda a szeretőjének: „Kondor Péter, jaj de elátkoználak, ha nem szeretnélek olyan nagyon!”

* * *

Tavasszal, mire elolvadt a hó, s a kizöldült fű között tenger sok gólyahír sárgállott, megindultak a malomkerekek, zajosan csobogott a szabadjára bocsátott víz, s fehér tajték táncolt a zúgó körül. Ismét zakatolt a malom, s hordták zsákszámra a búzát.

Kondor Péternek jól ment a sorsa, mindig akadt bőven őrölnivalója, hisz a harmadik határig nem volt malom a környéken, azonkívül pedig az apjaura emléke is segítette őtet... Egy darabig minden annak rendje és módja szerint történt, hanem hát a fejébe szállt ez a legénynek, s kezdett félvállról beszélni az emberekkel, s mivel járt egy néhány iskolát, meg elolvasta a legdrágább kalendáriumokat, pénz is volt mindig a zsebében, így hát azt gondolta, hogy különb a többinél, különb a bírónál, a papnál, a királynál. Még az Istent sem tisztelte kellőképpen, vasárnap átaludta a szentmisét, s nyalkán kiöltözve legfeljebb a táncba ment el olykor. Itt ismerkedett meg a héttelkes Csutorás gazda gőgös Tera leányával. Menten ki is mondta a legényeknek, hogy még e nyáron elkendőzi magának a hajadont.

Rózsi nem jött többé a malom tájékára, az utcán pedig, ha találkozott vele, elfordította a fejét, s nagy vargabetűt csinált, csak hogy ne kelljen annak a leánynak szomorú fekete szemébe nézni, aki úgy tudta őt szeretni, aki miatta hagyta ott az édes szülei hajlékát.

Egy napon szurtos munkások érkeztek a határba, hamarosan dologhoz fogtak, s rövid idő múltán, mintha csak a földből nőtt volna ki, nagy ház állt a falu szélén. A parasztok idegenkedve rázták fejüket a rengeteg kőtömeg láttára, s bizalmatlankodva kérdezték egymástól, hogy templom-e vagy kastély lesz belőle?

Péterről ezalatt elterjedt Pelejthén a hír, hogy istentelen, gőgös ember, akinek a szíve táján egy malomkő vagyon... Gorombán, nyersen beszélt a parasztokkal, drágán, s csak hébe-hóba őröltetett, ha éppen kedve tartotta, mert mivel nem lévén más malom a környéken, nagyon elbizakodott, s hetykén el is dicsekedett, hogy rá vannak utalva a gazdák, így hát bármiként is bánik velük, mégis hozzája kell jönniük.

Sokszor átaludta a delet, s aztán szeretett pipázva, henyélve üldögélni a tornác előtt; a molnárlegények pedig remegtek, ha látták. Azután meg, ha a kedve éppen úgy tartotta, hát az istennek sem dolgoztatott, hiába rimánkodtak neki. De a legkérlelhetetlenebb és kegyetlenebb akkor volt, ha a vígan kelepelő kerekek zaja odacsábított a jómódú házhoz egy-egy szegény, munkát kereső vándorlót. Korbácsot kapott elő, s kutyáit uszította a fáradt, éhes utasra... Utóbb már le sem tette kezéből a korbácsot.

Híre járt ennek a faluban, s már senki sem szerette Kondor Pétert, hanem mivel féltek tőle, hát jó képpel fogadták mindenütt, s Csutorás Terát máris a jegyesének hívták.

Mire elérkezett az aratás, készen volt a nagy ház kinn a falu végén, s hatalmas kürtőjéből nehéz füstfellegek szálltak az ég felé. A parasztgazdák kimentek a csodát nézni. Pedig hát éppenséggel nem volt az csoda, hanem egy egyszerű malom, amelyet nem a sebesen futó, hűvös patak, hanem gőz hajtott... „Gőzmalom, gőzmalom!” – mondogatta a nép, s mivel nem szokik szívesen valami újhoz, hát ezután is a vízimalomba hordta a termését.

Egyszer találkozott Péter a felső soron a malom tulajdonosával, ki barátságosan szólalt hozzája, s megkérdezte, nem akarna-e jó fizetés mellett elszegődni a malomba. A legény keményen rivallt rá, s hátat fordított neki. Aznap szörnyű haragos volt, csak úgy zengett káromkodásától a háza tájéka. Alkonyattal szerencsétlenségére a Rózsi apjaura állított be, s kérte a molnárt, hogy őröltesse meg már azt a két zsák búzáját, ami egy hét óta hever nála.

Péter ráförmedt, hogy ő bizony éjjel nem dolgoztat. Erre válaszolt valamit a gazda, a legény megtoldotta, s a sok szónak az lett a vége, hogy a molnár korbácsával végighúzott a gazdán.

A gazda gyűlölködve emelte fel kezét a molnárra, de mivel az befutott az ajtón, hát felszedte a zsákjait, s ment egyenesen a nagy, szürke házhoz ott a faluvégen, ment az új gőzmalomhoz.

Megtört a jég; a gazda búzáját hamarosan megőrölték olcsóbban, szebben, mint a vízimalomban. El is beszélte ezt mindenkinek, s mivel az egész nép fel volt bőszülve a fiatal molnár ellen, rövid idő alatt elpártoltak tőle. És a Kondor Péter malma, amely szorgalmas munka mellett tisztességgel gazdaggá tehette volna az urát, mélységes csendben, szomorúan, elhagyatottan állott ősszel a lehulló lombok között. Nem bugyborékolt többé a víz a zúgó felett, nem zakatoltak már a kerekek, zöld moha lepte el lassan őket. Nem jött egy vígan zörgő gabonával terhelt szekér sem a tájékra, még a kéregető, dologtalan vándorlók is elmaradtak, hiszen volt munka elég a nagy szürke házban, amellyel jólét költözött a vidékre.

Csak most kapott észbe Kondor Péter, most látta, hogy elfordultak tőle az emberek, hogy Csutorás Tera másra vetette a szemét, s nem törődik már vele, hogy maholnap éhen veszhet az apja öröke dacára, belátta későn, hogy az örvény szélén áll. És ahelyett, hogy szorgalmasan, szerényen dologhoz fogott volna, rosszban törte a fejét. Be-bement a nagyvárosba, s szurtos kiskorcsmában töltötte idejét, hol mindenféle gyülevész munkakerülő néppel akadt össze. Ezek megbecsülték őt, ő meg viszont szerette hallgatni beszédeiket, s jólesett a lelkének, ha egyik-másik rongyos alak valamelyik asztal tetejéről, az üres borosüvegek között szónokolt, és szidta, piszkolta az urakat. Egy ilyen véresszájú szocialista kerítette hatalmába a legényt, s ez lett legjobb pajtása.

Péter elmondta neki, hogy az ő kis vízimalmát mily gazul rontotta meg a nagy gőzmalom, s elpanaszolta, hogy maholnap nem lesz hová lehajtani fejét.

Minderről beszélt, de azt már nem említette, hogy miként bánt ő a parasztokkal és az egész falu népével, és hogy bizony nem törődött sokat a malommal. A munkakerülő pajtás elmondta ezt a többieknek úgy, hogy nemsokára bámulat tárgya lett a fiatal molnár.

...Mégis szomorú napok voltak ezek, Péter sokat szenvedett, s a nehéz órák folyásában mind gyakrabban jutott eszébe hajdani szeretője: az a bogárszemű szép leány.

– Rózsi, Rózsi – mondogatta olykor önmagának –, te voltál az én jó csillagom!

Az új barát nyomon követte Pétert, s minduntalan kért tőle pénzt, egy éjjel pedig, mikor nagy ivás után hazabotorkáltak, kimondta a nagy szót:

– Add ide, Kondor Péter, a pénzt, amit zsebedben találsz, szükségem van rá, cserében esküszöm a Mindenhatóra, hogy megsúgom a módját, miként lehetsz megint gazdag ember, és miként ronthatod meg a gőzmalmot.

Péter sóvár bámulattal tekintett pajtására. Mindenféle jutott eszébe, egyik gondolat a másikat űzte... Felnézett a csillagos égre, azután vissza a mellette ballagó toprongyos alakra, s egy végső elhatározással nyúlt zsebébe, s az ígéretek kecsegtető reményében kivette a pár forintot, ami utolsó vagyona volt.

A férfi mohó kapzsisággal hajolt hozzája, elvette a pénzt, s halk, elfojtott hangon súgott valamit a fülébe...

Péter meredten állt egy pillanatig, azután a homlokára ütött, majd futásnak eredt, s eltűnt a szűk sikátorok homályában.

* * *

Sötét, zivataros éjszaka volt, az égen terhes fellegek úsztak, s lenn a földön az ökör szarváig sem látott volna az ember.

Halálos csend úszott a tájon, s csak olykor zendült meg cikázó villámok között az ég. Egy árva lélek sem volt ébren a határban, az egész világ aludni látszott... De mégsem, egyszerre halkan, óvatosan megnyílott Kondor Péter malmának az ajtaja, s egy barna árnyék osont által a küszöbön. Egy férfi indult bele az éjszakába, s hóna alatt rejtegetve kis csomagot vitt magával. Lábujjhegyen, meglapulva haladt előre, s minduntalan hátrapillantott; a léptei alatt megzörrenő haraszt összerezzentette, mint az olyan embert, kinek rossz a lelkiismerete... Lecsapott az országútról, s toronyiránt nekivágott a mezőnek. Mikor a temetőhöz ért, léptek zaját vélte hallani. Rémülten támaszkodott a sövénynek, s egyberáncolt szemöldökökkel meredt a sötét éjszakába.

A temető szélben ingó lámpásának fénye kísértetiesen, tétován futott el a sírok felett, s a férfinak úgy rémlett, mintha a sövény mellé lapulva egy ember bizonytalan formáját látta volna. Eszeveszett futásnak eredt, s ha olykor lihegve megállt, háta mögött óvatos léptek zaját vélte hallani.

– „Képzelődés, képzelődés” – mormogá, s szaladt tovább a gőzmalomig. Itt átmászott a palánkon, s lehasalva kúszott a szertár nagy, csűrszerű, fából összetákolt épületéig, mely, mint a malomnak kisebbik gyermeke tapadt annak rengeteg falához.

Letette a földre a magával hozott csomagot, s megpihent. E pillanatban zajt hallott maga mögött, dermedten tapadt a falhoz, homlokát ellepte a verejték, s kezeit őrülten dobogó szívére szorította. Feje felett pedig mintha Isten szólalt volna, megdördült az ég, s hosszú sávban cikázott a villám végig a boltozaton. Ennek a fényénél látta meg az éji vándor, hogy egy barna árnyék válik le a palánk sötét, hosszan elnyúló vonaláról, s ingadozó, futó léptekkel közeledik feléje... Ezután újból fekete, világtalan éjszaka borult a tájra, s csak egy-egy közelben megroppanó kavics jelezte, hogy jár ott valaki.

Egyszerre valami rémes iszonyattal érezte, hogy egy kéz súrolja végig arcát, s pihen meg a vállán, meleg lehelet száll a halántékára, s halk, visszafojtott hangon így beszélnek hozzá:

– Kondor Péter, mit keres kegyelmed itten?

– Rózsi! – suttogta Péter, mert hát ő volt csakugyan –, Rózsi, jaj de megijedtem.

– Megijedt! No lám, jól sejtettem, hogy rosszban töri a fejét, az igaz emberek nem félnek, csak az Istentől. Régtől fogva lestem kegyelmedet, s hallottam, hogy milyen szedett-vedett bitang néppel barátkozik a nagyvárosban, hallottam, hogy tönkrement, és hogy nincs senki barátja a Földön. Így hát most már szabad volt nekem visszatérnem, szabad volt őrködnöm felette, s ma, amint a malom körül barangoltam, mert hát csak odavonz a szívem, láttam, hogy úgy ment ki az apja házából, mint valami tolvaj. Rossz gondolatom jött, s mentem kegyelmed után, jöttem idáig... Kondor Péter, sokszor mondtad régen, hogy szeretsz, igaz, hogy régen volt, de hát arra a hív szerelemre kérlek, mondd meg nekem, mit akartál itt cselekedni?

Péter a rémülettől és izgatottságtól kimerülten, megadóan fogta meg a leány kezét, s hirtelen körülnézve súgta a fülébe:

– Rózsi, megmondom, egy pajtásom tanácsára el akartam pusztítani ezt az átkozott malmot a föld színéről, meg akartam gyújtani, nézd – s ezzel megrúgta a lábánál heverő csomagot –, nézd, itt van a szerszám hozzá, ez a faalkotmány könnyen fog tüzet, s ebben a szélben rövid idő múlva mellette a malom is lángokban áll.

A leány összeborzadt, egy pillanatig elgondolkozott, aztán imigyen szólalt meg:

– Péter, borzasztó dolgokat mondtál el nekem, gonosz emberek voltak a tanácsadó barátaid, mert magadtól nem telik ilyesmi, nem vagy te rossz, csak nagyon könnyűvérű és elbizakodott... Mi hasznod van abból, ha felgyújtod a malmot, ha leég porig?... Elég benne a falubeliek idei termése, sok száz ember veszti el a kenyerét, a keresetét, és mindannyi téged átkoz, mert nincsen bűntett a világon, ami előbb-utóbb napvilágra ne kerülne... Megátkoznak, csendőrök jönnek érted, börtönbe csuknak, s rablánccal a kezeden-lábadon töltöd el az ifjúságodat. Öreg ember lesz belőled, mire szabadon bocsátanak... És azután, Péter, ne gondolj csak magaddal, jussak eszedbe én is! Hidd meg, szerettelek mindig, még akkor is, mikor elkergettél a házad küszöbéről, nem tehetek róla, szerettelek, mert tudtam, hogy egymásnak szánt bennünket az Úristen. Gyere innen, Péter, nem hoz áldást az senkinek.

A legény felemelte a csomagját, s mint a részeg ember, tántorogva indult meg. De egyszerre megvetette a lábát, s dacosan, kétségbeesetten maradt állva.

– Te Rózsi, hagyjál engem, nincsen keresnivalóm ebben a világban, tönkrementem, nincs miből megélnem.

– Hallgass reám! – szólt a leány, kézen fogva őt. – Tisztességes, szorgalmas munka mellett nem halt még éhen senki ezen a földön... Áll még a malmod, ha a zsilipeket felemeled, zúg még a víz, terem búza a határban, és ha megembereled magad, akad őrölnivaló elég.

Ezzel elindultak, s mire túl értek a nagy malom palánkján, fellélegzett a legény, mert érezte, hogy nagy veszedelemtől szabadult meg, s aztán valami gyerekes hálával ölelte át a Rózsi derekát.

– Rózsi, édes rózsám, ígérem, hogy mindent megteszek, amit kívánsz, de ígérd meg te is, hogy nem hagysz magamra soha, hogy a feleségem leszel.

– Fogadom, ígérem! – mondá ünnepélyesen a leány, s ott künn, a sötét éjszakában, egyedül a Jóistennel, hosszú idő után az ébredő boldogság reményével, szerelmesen csókolták meg egymást...

* * *

Kondor Pétert és a hitestársát, a bogárszemű Rózsit megsegítette az Úristen.

Mikor a falubeliek belátták, hogy milyen szorgalmas, tisztes emberek, egyik is, másik is odavitte malmukba a búzáját. Rövid idő múltán volt munka bőven. Vígan kelepelt újból a nagy kerék, a víz csobogva futott el a zúgó felett, a garatban járt a búza.

Jómód és boldogság költözött a falak közé, mert mindennek van joga a Földön lenni, ami hasznot hajt az emberiségnek.

Nagy ez a világ, sok minden megfér benne, a kicsiny munkás is megfér a hatalmas gyáros mellett, ha becsülettel dolgozik.

(Lussingrande; Néplap, 1898)

MÁRIÓ

Ha lassan elballagott a tengerparton játszadozó gyermekek mellett, csodálkozva, kíváncsian pillantott le reájuk, úgy, mikéntha nagy időkön át tekintett volna vissza a mögötte messze elmaradt tavaszra. Mert hiszen Márió öreg volt már, nagyon öreg... Szomorúan, görnyedten járt, és bizony alig hitte el róla valaki, hogy hajdan ő is olyan nevetős kisfiú volt, mint azok a gondtalan gyermekek, kiknek barna fejét elmenőben félénken megsimogatta. Pedig valamikor régen ő is vígan futkosott a partokon; fogott ezüstpikkelyes halacskákat, szedett tarka kagylókat, és elnézte hosszasan a tengert, meséket szőve a rejtelmes, kékbe vesző nagy víz felett. Márió akkor mindig nevetett, játszott pajtásaival, és sokat énekelt. Ha elfáradt a hancúrozásban, ott pihent meg az olajfák vagy a tenger menti temető falának árnyékában, ahol a sírokat ugyanaz a derűs nap melengette, mint amely kigyúlt a gyermekek szemében, és ahol a szellő, mely messze a dalmát partokon született, oly egyformán játszadozott a gyermekfürtökkel, mint a sírok virágaival – mert az élet és halál közel voltak ott egymáshoz... De Máriónak ez sohasem jutott eszébe, s este, mikor hazaindult, mosolyogva bólintott a kis fehér olasz város felé, üdvözölve a keskeny, magas házakat, melyek, mikéntha fürödni indultak volna az öbölbe, szinte beleértek a vízbe.

Apja szegény halász volt, hajnalban ment, este a csillagokkal tért meg. Anyja dalolva font hálót a parton. Egy kőpárkányon ült, és mindig dolgozott, csak ritkán pillantott fel szeretettel Márióra, vagy ki a tengerre, arra, amerről alkonyattal férje hazajövend.

Márió boldog volt! Addig, míg egy napon nagy szerencsétlenség nem érte...

Rengeteg vihar tombolt a tengeren, a révben is táncoltak a hajók. A halászok már hajnalban rázták fejüket, ki-kimentek a sziklákra nézni a morgó vizet, azután visszajöttek tanácskozni, s csak otthon maradtak. Az ég ólomszürke volt, a láthatár fekete, mintha gyászterítőt vetett volna fel háborgó mélyéből rá a tenger. Egy hajónak sem bontották vitorláit. Márió atyja volt az egyedüli, aki menni akart. Jó fogással biztatta magát, pénzre volt szüksége... Senki sem ajánlkozott, hogy vele megy, csak egy öreg halász, ki maga is igen szegény volt, olyannyira, hogy vasárnap misére is rongyos ruhában járt.

Márió gyakran emlékezett erre a napra, sokszor jutott eszébe, mint kérlelte anyja az édesapját, hogy maradjon, mint oldotta az meg bárkájának köteleit, és mily vad gyorsasággal ragadta ki a révből a víz kicsiny sajkájukat.

Fenn a templomtoronyban bongott a harang, s az orkán elkapkodta hangját, kiszáguldva véle a tengerre...

A halászok egész nap a parton ácsorogtak, s pipázva, csípőre tett kézzel néztek ki a viharba. A tengerről meg mintha a szél felkapta volna a fehér tajtékhabot, s magával ragadta volna a hullámok felett, olykor visszaejtve, meg ismét továbbsodorva – csapongtak a sirályok.

...Lassan beesteledett, és a halász csak nem jött meg, hiába várták. Márió anyja szőtte a hálót, de mindegyre ölében feledte kezeit, azután meg mintha kusza haját simította volna félre szeméből, oda-odakapott.

Mikor beesteledett, elvitte őt anyja a kápolnába... Odabenn sötét volt, csak az örökmécses lángja lobogott felvillanva a gyertyatartók rezén, s kívülről behallatszott, mint ostromolják a hullámok dübörögve a partokat... Imádkoztak mind a ketten... Márió nem tudta, hogy miért fohászkodik, s mivel fáradt volt, hát meglepte az álom. Anyja ma nem pirongatta meg ezért. Kézen fogta, és sietve indult el vele a part mentén, nem szólt hozzá egy szót sem, csak akkor nézett rá nagyon szomorúan, mikor a rengeteg hullámok csapkodásának tapsolva nevetett.