Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

1.

2.

3

4.

5.

6.

7.

8.

9.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Mann

TONIO KRÖGER

fordította:
Földi Mihály

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-372-3 EPUB
ISBN 978-963-678-373-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Tonio Kröger

első kiadás: 1903.
az elektronikus változat az 1913. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító a vecteezy.com dizájnelemének
felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

A szűk város fölött felhőfoszlányok között bújt meg a nap, mint szegényes, tejfényű, bágyadt folt. Az ormos utcák nedvesek és szelesek voltak, néha pedig puha jégeső hullott, jég sem volt, hó sem.

Az órának vége volt. A kövezett udvaron, a rácsos ajtón kifelé áramlott a megszabadult diáksereg; csoportokra oszoltak s elsiettek jobbra, balra. A nagy diákok önérzettel, magasan szorították könyvcsomagjukat a bal vállukhoz, míg jobb kezükkel szél ellen eveztek, így ebéd előtt; a kisebb nép vígan ügetni kezdett, hogy szanaszét fröccsent a pépes hó és a fókatarisznyákban összevacogtak a tudományos holmik. Olykor-olykor jámbor pislogással kapták le a sapkát egy-egy kimérten ellépő tanító Votan-kalapja és Jupiter-szakálla előtt...

- Csakhogy jössz már! - szólt Tonio Kröger, aki sokáig várakozott a kikötőparton; mosolyogva lépett barátja elé, aki beszélgetve jött társaival a kapuból s már éppen tovább szándékozott menni...

- Mi az? - kérdezte Toniot s ránézett...

- Valóban, igaz! Hát sétáljunk még egy keveset.

Tonio elhallgatott, a szeme elsötétedett. Jancsi elfeledte volna, talán csak most jutott eszébe, hogy ők ma délben együtt akartak járkálni egy keveset? Ő maga a megbeszélés óta szakadatlanul örvendezett.

- Hát szervusztok, - mondta Hansen Jancsi a társainak - egy kicsit még Krögerrel megyek.

Ketten balra fordultak, a többiek jobbra ballagtak el.

Tonionak és Jancsinak elég ideje volt sétára az iskola után, mert náluk csak négy órakor ebédelnek. Atyáik nagykereskedők voltak, akik nyilvános tisztségeket viseltek és nagy tekintélynek örvendtek a városban. Hausenék már néhány emberöltő óta birtokosai voltak a terjedelmes falerakodótelepeknek lent a folyón, ahol hatalmas fűrészelő gépek dohogva és sziszegve darabolták fel a törzseket. Tonio pedig Kröger konzul fia volt, akinek széles, fekete cégjegyű gabonazsákjait napról-napra láthattuk az utcákon, s ősei ódon, nagy háza az egész város legpompásabb épülete volt… A két barátnak állandóan le kellett vennie sapkáját a sok jó ösmerős előtt, sőt némelyek már előre köszöntötték a tizennégyéves fiúkat...

Vállukra vetették táskájukat, jó melegen voltak öltözve mindketten; Jancsi rövid tengerészfelöltőben, amely széles, kék gallért bocsájtott le a vállra és a hátra; Tonion szürke övpaletot volt. Jancsi rövid szalagos, dán matrózsapkát viselt, mely alól előkunkorodott egy fürt lenszőke haj. Ritka szép és formás fiú volt; válla széles, derékban karcsú; szabad, éles pillantású, acélkék szemek. Már a Tonio kerek szőrmesipkája alól barnás és olaszosan metszett arcból sötét és finoman árnyékolt szemek túlnehéz pillák alól néztek ki, álmodozva, bátortalanul... Szája és álla szokatlanul puha volt. Hanyagul és egyenetlenül járt, míg Jancsi fekete harisnyás, karcsú csontjai oly ruganyosán és pattogó ütemességgel lépdeltek…

Tonio szótlan volt. Fájdalmat érzett. Kissé ferdén húzódó szemöldökét összevonta, ajkait füttyre gömbölyítette s oldalt hajtott fejjel a messzeségbe tekintett. Ez a mozdulat és arckifejezés sajátsága volt.

Jancsi rögtön karon fogta Toniot s közben reánézett oldalról, mert jól tudta, hogy mi történt. S Toniot, bár még azután is hallgatott néhány lépésen át, egyszerre valami szelíd hangulat öntötte el.

- Tudniillik, én nem feledkeztem meg, Tonio - beszélte Hansen s maga elé nézett a járdára - hanem csak úgy gondoltam, hogy ma már amúgy sem lehet semmi se belőle, mert oly nedves és szeles az idő. Ez azonban nálam mit se számít és igazán pompás, hogy te vártál reám. Már azt hittem, hogy hazamentéi s bosszankodtam. Tonióban e szavaknál szökdécselő és ujjongó jókedv támadt.

- Így hát átkelünk a hullámokon! - mondta emelkedett hangon. - Át a Mühlenwallon meg a Holstenwallon s hazaviszlek téged, Jancsikám... Az mit se tesz, hogy egyedül kell majd hazamennem; legközelebb majd te fogsz elkísérni engem.

Voltaképpen nem hitt erősen a Jancsi szavaiban s érezte, hogy ez csak fele annyi fontosságot tulajdonít e páros sétának, mint ő. De látta azt, hogy Jancsi megbánta feledékenységét és szívén viselte a kiengesztelést. S neki esze ágában se volt útját állni a megbékülésnek...

A dolog úgy állott, hogy Tonio szerette Hansen Jancsit s már sokat szenvedett emiatt. Aki szeret, aztöbbnyire alávetett és tűrnie kell, - tizennégy éves lelke ezt az egyszerű és kemény tanúságot már az életből olvasta ki; ő pontosan megjegyezte efféle tapasztalásait, felírta magának belül s némi örömmel csüngött rajtuk, persze anélkül, hogy utánuk igazodott volna vagy hogy gyakorlati hasznot merített volna belőlük. Fontosabbaknak és érdekesebbeknek becsülte e meglátásait, mint mindazt az ismeretet, melyet ráerőszakoltak az iskolában, sőt előadási órák alatt is a gót bolthajtásos termekben azzal foglalkozott, hogy gyökeréig átérezte és hiány nélkül átgondolta e belátásait. Ez az elmerülés éppoly kielégülést szerzett neki, mint hogy ha hegedűjévé! járt-kelt a szobában, és a hangokat, oly puhán, ahogyan csak ki tudta játszani, belecsendítette a csobogó fénysugárba, mely lent a kertben az öreg diófa ágai közt suhant a magasba.

A szökőkút, a diófa, hegedűje és a távolban a tenger, a keleti tenger, melynek nyári álmait megleshette a szünidőben, - ezeket szerette, ezekbe mintegy beleélte magát, a belső élete ezek között játszódott le, ezek a dolgok azok, melyeknek nevei jó hatással ültethetők át versbe, s valóban mindegyre felcsendülnek azokban a versekben, melyeket Tonio Kröger olykor csinált.

A saját hibájából kiderült, hogy van egy versekkel teleírt füzete, s ez nagy kárára volt úgy társainál, mint tanárainál. Megütközni ezen egyáltalában, ez ostoba és közönséges dolognak tűnt fel Kröger konzul fiánál; megvetette érte társait és tanárait, kiknek rossz modora különben is leverte s akiknek egyéni gyengeségeit ritka behatóan átlátta. Másrészt azonban ő maga is rendellenesnek és illetlennek érezte a versírást s egy bizonyos fokig igazat adott mindazoknak, akik ezt méltatlan foglalkozásnak tartották. Csak éppen nem tudott letenni róla…

Minthogy odahaza elfecsérelte az idejét, tanítás alatt lassú szemlélődéssel önmagába fordult, tanárainál pedig nem állott kegyben, állandóan a legsiralmasabb értesítőket hozta haza, ami atyját, egy magas, gondosan öltőzött, tűnődő kék szemű urat, aki gomblyukában mindig mezei virágot viselt, bosszantotta és elkomorította. Édesanyjának ellenben, az ő szép, fekete hajú anyjának, akit keresztnevén Consuelonak hívtak és egyébként is oly elütő volt a város többi hölgyeitől, hisz atyja messzi délről hozta magával, - anyjának tökéletesen mindegy volt a bizonyítvány...

Tonio szerette sötét és tüzes anyját, aki oly csodálatosan zongorázott és játszott a mandolinon, s örvendett, hogy nem bánkódik az emberek között való bizonytalan helyzete miatt. Másrészt úgy érezte, hogy atyja haragja sokkal érdemesebb és tiszteletreméltóbb s bár megszidta öt, lényegében teljesen egyetértett vele, míg anyja vidám közömbösségét egy kissé könnyelműnek találta. Néha körülbelül így gondolkodott: Teljesen jól van az, hogy én olyan vagyok, aminő vagyok, gondatlan, makrancos és oly dolgokon tűnődő, melyekre senki más nem gondol, s nem tudok és nem is akarok megváltozni. Legalább illik, hogy komolyan megszidjanak és megbüntessenek érte s ne haladjanak el mellette csókkal és muzsikával. Elvégre nem vagyunk zöld sátoros, kóbor cigányok, hanem tisztességes emberek, Kröger konzulék, a Krögerék famíliája... De gyakran elgondolta: Miért vagyok oly furcsa, aki mindenbe beleütközik, meghasonlik a tanáraival és a többi fiataloktól elidegenedik? Nézd csak meg a jó tanulókat és a többi rendeseket. Ők nem furcsállják a tanárokat, nem írnak verseket s csak oly dolgokon gondolkodnak, minőket mindenki gondol és melyeket hangosan is kimondhatni. Mily rendeseknek érezhetik ők magukat, akik megtudnak egyezni mindennel és mindenkivel! Mily jó lehet ez… Ellenben mi van énvelem s hogyan fog mindez végződni?

Hogy hogyan nézte önmagát és viszonyát az élethez, ebben fontos szerepet játszott szeretete Hansen Jancsi iránt. Mindenekelőtt azért szerette, mert szép volt, azután, mert mindenképpen tükörképe vagy ellentétje volt. Hansen Jancsi kiváló tanuló volt, azonkívül eleven legény, aki úgy lovagolt, tornászott, úszott, mint egy hős és aki általános kedvességnek örvendett. A tanárok szeretettel léptek hozzá, keresztnevén szólították és előre segítették minden módon, társai sokra becsülték barátságát, az utcán feltartóztatták az urak és hölgyek, háncsszőke fürtjeit, melyek előhullámzottak dán hajóssapkája alól, meghúzogatták és megszólították:

- Jónapot, Hansen Jancsi, te szépfürtű! Még mindig első eminens vagy? Üdvözlöm a papát és mamát, derék fiam...

Ilyen volt Hansen Jancsi, s amióta Tonio Kröger ismerte, vágyat érzett, valahányszor rápillantott, irigy vágyat, mely mellére ült és égette. Akinek ily kék szemei lehetnek, gondolta, aki ily rendben és boldog közösségben az egész világgal, mint te, élhet! Téged mindig leköt valamely nagyon érdemes és általánosan tisztelt foglalkozás. Te, ha elvégezted iskolai feladataidat, lovagolsz vagy lombfűrésszel dolgozol s a nyári szünidőben is evezés foglalkoztat, vitorlázás és úszás a tóban, míg én henyén veszítem el magam a homokban és arra a titokzatosan változó játékra meredek, mely a tenger arcán elsuhan. Dehát ép ezért oly tiszták a te szemeid. Hozzád hasonlítani...

Nem tett kísérletet, hogy Hansen Jancsivá alakuljon át s talán nem is volt nála nagyon komoly ez a kívánság. De fájdalmasan áhította, hogy szeresse őt olyanul, aminő s versenyzett szeretetéért a maga módján, oly fájdalommal, mely mélyebben és emésztőbben éget, mint mind az a heves szenvedély, mely idegen külsején meglátszott.

S nem törekedett hiába, mert Jancsi, aki egyébként becsült benne valami fölényt, valami nyelvügyességet, mely Toniot bonyolult dolgok elmondására képesítette, nagyon jól érezte, hogy itt számára szokatlanul erős és szelíd érzés él, hálásnak mutatkozott és némi boldogságot szerzett neki közeledésével, - ámde a féltékenységnek, a csalódásnak és minden kínjait a hiábavaló fáradozásnak is, hogy szellemi közösséget teremtsen maguk között. Mert éppen az volt a figyelemreméltó, hogy Tonio, aki Jancsit sajátságos lelki alkatáért irigyelte, állandóan azon iparkodott, hogy öt átgyúrja a maga képére, ami legfeljebb csak pillanatokra és akkor is látszatra sikerülhetett…

- Valami csodálatos szépet olvastam most, pompás dolgot... - szólt.

Mentek előre és együtt ettek egy papirostölcsérből gyümölcsbonbont, melyet Krämer Iwersennél vettek az Mühlenstrassén tíz pfennigért.

- El kell olvasnod, Jancsim, - Schiller Don Carlos-a... Kölcsönadom, ha kívánod…

- Ugyan minek, - mondta Hansen Jancsi - hagyd csak, nem való az nekem. Én már csak, tudod, megmaradok a lovászati könyveknél. Pompás felvételek vannak benne, mondhatom neked. Ha egyszer eljössz hozzám, majd megmutatom. Pillanatfelvételek mind és láthatni rajtuk az igáslovakat ügetve, lépésben és ugrás közben, minden állásban, melyeket az ember nem is vehet szemügyre a valóságban, mert túlgyorsan történnek...