Jud Meyrin: Rózsakői rejtélyek 2,5/Felföldi rejtélyek 3,5 – Vérbeli detektívek

©Megyeri Judit, 2024

Szerkesztés és korrektúra: Tira Nael

Borító: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

E-book: Tira Nael

Szerző elérhetősége:

https://www.facebook.com/megyerijudit/

www.megyerijudit.hu

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2024

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2024

ISBN 978-615-6681-29-4

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Az összes olvasómnak, akik megszerették Bent és Tristant. Nélkületek ez a történet nem született volna meg.

Első fejezet

Már hajnalodott, ám a sötétség úgy burkolta be a motelszobát, mint odakint az eget a felhők. A skót tavasz nem a legszebb arcát mutatta, mióta előző nap megérkeztek. Folyton szemerkélt az eső, és zörgette az ablakokat a szél. Edinburgh egyre kevésbé érződött jó helyszínnek egy romantikus kiruccanáshoz.

Nem mintha Ben a romantikázás miatt választotta volna a várost, de mégiscsak ez volt a fedősztori, amit Flórának beadott. A nő pedig elhitte, és annyira örült az útnak, mintha Ben egy trópusi sziget ötcsillagos szállodájába vitte volna, nem egy apró motelbe Edinburgh egyik külvárosában.

Ben azt hitte, a tavaly halloweenkor történtek után már nem fogja szarabb alaknak érezni magát.

Hát alaposan tévedett…

A mellette békésen alvó Flórára pillantott, és a torkán felkúszott a szégyen meg az önutálat ismerős, maróan keserű íze.

Meg kellett volna mondania a nőnek az igazat arról, hogy miért akart idejönni, de nem bírta elviselni a gondolatát annak, hogy csalódást okozzon neki.

Középiskolás koruk óta odavolt Flóráért. Annyira, mint egyetlen másik lányért sem soha, Flóra azonban ügyet sem vetett rá. Nem is csoda, akkoriban Ben nem igazán bírt a vérével, minden bugyiba belemászott. Teljesen érthető volt, amiért Flóra egy pillanatra sem vette komolyan a közeledését a gimis évek alatt, aztán érettségi után azonnal el is hagyta Rózsakőt.

Jó néhány évnek kellett eltelnie, hogy újra találkozzanak, közben Flóra férjhez ment, majd elvált, ő pedig egyre mélyebbre merült a bulizásban, az ivásban, a drogokban, míg össze nem tudta annyira kaparni magát, hogy megnyissa a magánnyomozó irodáját, és jó útra térjen.

Nem volt egyszerű menet köszönhetően Flóra apjának, exférjének meg néhány rosszfiúnak és gyilkosnak, de végre együtt lehettek, Ben pedig nem tudta nem úgy érezni, hogy ezt teszi kockára az edinburghi úttal, de még ennek ellenére sem volt képes leállni. Úgy érezte, le kell zárnia a múltjának utolsó, sötét foltját, csak akkor lehet tiszta lelkiismerettel Flórával.

Óvatosan elemelte a nő kezét a mellkasáról, aztán kimászott mellőle az ágyból. Hangtalan léptekkel a fürdőbe ment, ahová előző este már bekészítette a ruháját. Így csak fel kellett kapnia a farmerját, a pólóját és a kapucnis pulóvert, aztán már indulhatott is.

A szobában még egyszer megtorpant. Pár pillanatig csak hallgatta Flóra lassú, egyenletes szuszogását, és azt kívánta, bár visszamehetne a nő mellé, és arról szólhatna ez az út, aminek beállította, kirándulásról, szórakozásról és jó sok szexről, de előbb el kell intéznie, amiért idejött.

Muszáj kiderítenie, hogy tényleg ő felelős-e azokért a tavaly halloweeni gyilkosságokért!

Elfordult az ágytól, kinyitotta az ajtót, és kisurrant a szobából. A motel folyosói üresen tátongtak, de az eső áztatta utcákon már járkált pár ember. Ben a fejére húzta a kapucniját, és elindult a Ferry Road irányába.

El kellett ismernie, hogy Stockbridge viktoriánus utcái, ahol a kecses, világosra festett épületek aljában néhol kávézók, máshol apró boltok nyíltak, mégsem annyira rondák, de a bűntudatán ez sem javított túl sokat. Megszaporázta a lépteit, hogy mielőbb végezzen, és visszamehessen Flórához. Néhány percen belül oda is ért ahhoz az üzlethez, amit keresett.

Egy kozmetikai szalon volt. Menő hely, amiről üvöltött, hogy nem azért kicsi, mert a tulaj nem engedhet meg magának nagyobbat, hanem az exkluzivitás miatt. Itt egyszerre csak egy ügyfelet fogadtak, és valószínűleg minden földi jóval elkényeztették, tán még aranyport is kevertek a kenceficékbe.

A szalon kirakatát élénkvörösre festett, ám ízléses virágok díszítették, az ajtóra pedig kitették a nyitvatartási időt, amit Ben már fejből tudott, hiszen jó előre leellenőrizte.

Azt is tudta, hogy a magyar származású tulajnak ugyanolyan élénkvörös színűre festett haja van, mint amilyennel a kirakatot díszítették. A neve Simon Kamilla, azaz Camilla Simon, ahogy itt, Skóciában használta. Már reggel hattól fogadott vendégeket, és este nyolc után is voltak szabad időpontok, valószínűleg ezzel a napközben elfoglalt üzletasszonyokat célozva be, a TikTokja és Instagramja alapján elég sikeresen.

Jól látszott, hogy Camilla Simon dolgát felvitte az isten, mióta öt évvel korábban külföldre menekült Magyarországról. Ben biztosra vette, hogy menekült, olyan hirtelen hagyott ott Rózsakőn csapot-papot. Arra is volt tippje, mi elől rohant így el, és nagyon bízott benne, hogy a tippje bejön. Ez ugyanis azt jelentené, hogy mégsem miatta történtek azok a tavaly halloweeni gyilkosságok.

Belesett az ajtón.

Hiába múlt azonban néhány perccel hat, úgy tűnt, az üzlet nem nyitott még ki. Ben azért lenyomta a kilincset, de ahogy sejtette, az ajtó zárva volt.

Közelebb hajolt a kirakathoz, hátha meglátja odabent a nőt, vagy valaki mást, de az üzlet teljesen elhagyatottnak látszott. Valószínűleg aznap reggelre épp nem jelentkezett be ügyfél.

Ben elnyomta a kikívánkozó káromkodást.

Foglalnia kellett volna időpontot, de nem akarta, hogy Camilla gyanakodni kezdjen. Márpedig ha egy pasas kér időpontot egy női kozmetikai szalonba, az elég erősen gyanakodásra adna okot. Ráadásul Camilla emlékezhetett rá régről, ezért a valódi nevét el kellett volna hallgatnia, Flórát pedig mégsem kérhette meg, hogy intézze el helyette a hívást, mert azzal nyomban elárulja, miről is szól valójában ez az utazás.

Így hát Ben bízott a szerencséjében, és jól rá is faragott. Sejthette volna, hogy ez lesz, hiszen mostanában a szerencse rohadt messzire elkerülte.

Dühösen a telefonszámra meredt, amit szintén piros betűkkel mázoltak fel a kirakat üvegére. Telefonáljon most, bevállalva a kockázatot, hogy még azelőtt elijeszti a nőt, hogy beszélhetne vele személyesen, vagy jöjjön vissza később? Ám ha később jön, akkor hazudnia kell Flórának.

Egyik lehetőség sem tűnt túl vonzónak…

– Gyantáztatsz vagy a szemöldöködet akarod kiszedetni? – zendült váratlanul egy hang a háta mögött.

Egyértelműen angol, nem skót, ami majdnem annyira kirítt ebből a környezetből, mint Ben akcentusa, amit amerikai apjának és Phoenixben töltött gyerekkorának köszönhetett.

Ben megfordult, és szemben találta magát egy nagydarab fickóval.

A pasas rideg, szúrós szemmel méregette, a nyakára egy ocsmány pók tetoválást varrtak, és volt a modorában vagy a testtartásában valami, amiből Ben úgy sejtette, hogy egy zsaru áll vele szemben.

Márpedig Bennek semmi szüksége nem volt egy kotnyeleskedő zsarura.

Vigyort erőltetett az arcára.

– Passzolom mindkettőt. A csajomnak lett volna időpontja, de nem tudott eljönni. Engem küldött, hogy szóljak – hazudta.

– Nem lett volna egyszerűbb telefonálni?

– Elhagyta a szalon telefonszámát.

– Ezt elég nehéz elhinnem, amikor az interneten két kattintással ki lehet bármely üzlet telefonszámát deríteni – húzta fel a fickó gúnyosan a szemöldökét.

Ben kénytelen volt legalább magának beismerni, hogy a hazugsága valóban gyenge lábakon állt, de ettől még roppantmód idegesítette a pasas faggatózása.

– Talán csak sétálni támadt kedvem, de egyébként semmi közöd hozzá.

– Ismered Camilla Simont? – faggatta tovább a pasas, Ben pedig most már biztosra vette, hogy jó volt a megérzése, tényleg rendőr. De vajon miért szaglászik egy zsaru Camilla szalonja körül?

– Nem ismerem. – Ben még csak nem is hazudott, hisz nehezen lehetett volna ismeretségnek titulálni azt, hogy öt évvel ezelőtt ugyanazzal a társasággal buliztak Rózsakő legrosszabb hírű klubjában, és az estének végül olyan végzetes következménye lett, amire egyikük sem számított. – Miért kellene ismernem ahhoz, hogy lemondjam a csajom időpontját?

– Mindketten tudjuk, hogy ez hazugság. Nincs semmiféle időpont. Miért keresed Miss Simont?

Ben az igazat nem mondhatta el, így hát jobb híján visszakérdezett:

– És te miért keresed?

A fickó szeme dühösen megvillant, a keze pedig elindult az öve felé, ahol, Ben biztos volt benne, egy pisztolyt rejtegetett.

Ben agyába bevillant a gondolat, hogy mi van, ha rossz a megérzése, és a pasas nem is rendőr, hanem épp az ellenkező oldalon áll. Camillának már Rózsakőn sem okozott lelkiismereti problémát, hogy olyan emberekkel vegye körül magát, akik nem sokat adtak a törvényre. Lehet, hogy Skóciában sem változtatott ezen a szokásán?

Ám Bennek nem volt ideje tovább tűnődni ezen, ugyanis a közeli mellékutca felől velőtrázó sikítás hallatszott.

Ben és a fickó egymásra néztek, aztán egyszerre kezdtek el rohanni a hang irányába.

A következő sarkon befordulva Ben először az út szélén helyet foglaló nagy, kommunális kukákat látta meg, aztán mellettük a kutyáját sétáltató nőt is, aki még mindig sikolyra nyitotta a száját, de már nem jött ki hang a torkán, miközben hangyapöcsnyi ölebe a gazdája zaklatott lelkiállapotát teljesen leszarva vígan pisálta le épp a kuka alját.

– Mi történt? – lépett oda a nőhöz Ben, mire a póktetkós fickó felhorkantott.

– Nyisd már ki a szemed, és ne kérdezz hülyeségeket! – mutatott az egyik szemetes felé.

A kuka tetejét elhúzták, így tökéletes rálátás nyílt a benne felhalmozott hulladékra, és a tetején heverő mozdulatlan testre.

Bennek elég volt egyetlen pillantást vetnie az egykor világos pólót szennyező vérfoltokra és golyó ütötte nyomokra, meg az élénkvörös hajkoronára, hogy tudja, Camilla Simontól már semmit nem fog megtudni arról az évekkel ezelőtti kibaszott rosszul végződő estéről, ugyanis a nő halott.

Ezzel pedig Ben minden erőfeszítése, hogy lezárja a múltat, és tisztára mossa a lelkiismeretét, egyetlen pillanat alatt véglegesen befuccsolt.

Második fejezet

– Tényleg magánnyomozó? – sandított Tristan a vörös hajú fickó felé, aki ott ácsorgott tőlük nem messze az utcán, és komoran figyelte, ahogy a patológus elszállíttatja Camilla Simon holttestét.

Amikor Tristan nem sokkal korábban kérdőre vonta a kozmetikai szalon előtt, egy pillanatig sem merült fel benne, hogy az idegesítő alak ugyanolyan foglalkozást űz, mint ő. Leginkább csak az jutott eszébe róla, hogy bajkeverő. Bár a kettő ugye nem zárja ki egymást.

Ian Brody, Tristan egykori társa megvonta a vállát.

– Legalábbis ezt mondja, és nekem nem tűnik hazugságnak, de azért még elintézek pár telefont, hogy lecsekkoljam. Ha hazudott, tudjuk, hol találjuk.

– Azt is ellenőrizd le, igaz-e, amit arról a tavaly októberi gyilkosságsorozatról mondott. Nekem nem áll össze, miért kellene beszélnie az egyik áldozat exével, ha már megvan a gyilkos.

– Azt mondta, el akar varrni minden szálat. Nem lehet, hogy csak az a bajod, hogy felbukkant egy másik magánhekus a területeden? – Ian a kérdés mellé egy gúnyos vigyort is mellékelt, és Tristan nyomban kezdte megbánni, hogy ő kapta ezt a nyomozást.

Igaz, hogy Iannel legalább kiválóan együtt tudott működni, nem úgy, mint a többi volt kollégájával az edinburghi rendőrkapitányságról, de a fickó túl jól ismerte, és semmilyen hatással nem volt rá Tristan könyörtelen hírneve, ami a legtöbb zsarut, de még a pitibb bűnözők jó részét is megakadályozta abban, hogy ujjat húzzanak vele.

Ian viszont előszeretettel beszólt neki, Tristan pedig általában elengedte a füle mellett, hisz végül is barátok voltak, vagy legalábbis olyasmik. Most azonban, hogy meghalt az a nő, aki kulcsfontosságú volt a legújabb ügyénél, Tristant a kevés maradék humorérzéke is elhagyta.

– Edinburgh nem az én területem – közölte Iannel.

– Aha, csak épp a te neved ugrik be tíz emberből kilencnek a környéken, ha magánzsarut akar felfogadni. Ne is tagadd, mert látom, mennyi a melód!

Ez véletlenül igaz volt. Tristan többet dolgozott magánnyomozóként, mint annak idején hivatásos zsaruként. Eddig azt mondogatta magának, hogy még mindig jobb a sok munka, mert legalább kevesebb a gyilkosság, ám a mostani ügy esetében még ez sem igaz.

Hogy a fenébe nem látta előre, hogy Camilla Simon élete veszélyben forog?! Holott az elmúlt napokban elég alaposan lenyomozta a nőt.

Nézte, ahogy a holttestet beteszik az autóba, és azon őrlődött, mégis mit mondjon a megbízójának, aztán Ianhez fordult.

– Szólsz, ha van fejlemény?

– Ha olyan, amit elmondhatok, akkor igen – felelte Ian, Tristan pedig kénytelen volt megelégedni ezzel a válasszal, bármennyire is nem tetszett neki.

Intett Iannek, a vörös hajú magánhekust viszont teljesen figyelmen kívül hagyta, és visszaindult az autója felé, hogy az irodájába hajtson.

A Rose Streeten bérelt ki egy üzlethelyiséget tavaly, amikor fellendült a magánnyomozó praxisa. Csak néhány saroknyira a rendőrkapitányságtól és az Edinburghi Krónikák szerkesztőségétől, ami több okból is előnyösnek bizonyult.

Egyrészt azok, akik a zsaruk munkájával nem voltak elégedettek, szinte belebotlottak az irodájába. Másrészt így Lottie-hoz, a barátnőjéhez is közel volt, aki újságíróként dolgozott a Krónikáknál.

Hiába múlt el majdnem két év azóta, hogy egy gyilkos annyira rákattant Tristanre, hogy mindenkit, aki fontos volt számára, meg akart ölni, ő még mindig csak akkor volt teljesen nyugodt, ha a közelében tudhatta Lottie-t.

Leparkolta az iroda előtt a Land Rovert, amit szintén tavaly újított be. A magánnyomozó biznisz másik előnye, hogy jóval több pénzt hozott a konyhára, így olyasmiket is megengedhetett magának, amiket annak idején a nyomozói fizetéséből nem.

Például ezt a terepjárót meg a belvárosi iroda bérleti díját. És még egy titkárnőt is.

Mrs. Galloway ezúttal is az íróasztalnál ülve fogadta. Szürkésősz haját régimódi kontyba fésülte, kardigánja is a múlt század közepét idézte, de profin ismerte az internet minden zegzugát, beleértve a sötétebb zugokat is, és bármelyik tizenévest lenyomta videójátékban.

Ez utóbbit Tristan az asszony unokájától tudta, aki ragaszkodott hozzá, hogy hetente átlag háromszor a nyomozóirodában lógjon iskola után, hiába tett meg mindent Tristan, hogy elijessze, a kölyök mindig újra és újra visszajött.

Ezúttal szerencsére csak Mrs. Galloway tartózkodott az irodában. Aranykeretes szemüvegét letolta az orrára, és Tristanre nézett.

– Megölték a nőt. – Egyáltalán nem kérdés volt a mondat, mire Tristan legszívesebben szitkozódni kezdett volna. Sejtette, honnan tud az asszony arról, mi történt reggel.

– Mondtam már, hogy ne nézzen bele feleslegesen a rendőrség adatbázisába! – dörrent rá a nőre Tristan. – Így is egyedül Ian áll szóba velünk. Ha kiderül, mit művel, ő sem fog.

– Na aggódjon, nem fog kiderülni – szipákolt Mrs. Galloway úgy, mintha Tristan vérig sértette volna. – Egyébként három lövés a hátba eléggé kivégzésgyanús nekem. Most mihez kezd az Ashlyn Wallis-üggyel?

Na igen, ez az ezerfontos kérdés, és sajnálatos módon Tristan nem tudta rá a választ. Egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Legelőször is beszélek Mrs. Wallisszal – felelte végül, mire a mindig hatékony Mrs. Galloway már nyúlt is a telefonért.

– Felhívom, és bekapcsolom a hívást.

Tristan biccentett, aztán bement az irodájába, és becsukta maga mögött az ajtót.

Utált csalódást okozni az ügyfeleinek, Mrs. Wallisnak meg főképp. Amikor a nő pár napja felhívta azzal, hogy eltűnt a lánya, és megkérte, hogy menjen el hozzá, mert ő nem tud kimozdulni a házából segítség nélkül, Tristan azonnal ment. Aztán a szokásos tarifája töredékéért vállalta az ügyet.

Lottie persze azonnal azt mondta, hogy így kompenzál.

Ugyanis Tristan Londonban élő volt társa és egyben exbarátnője szintén kerekesszékbe kényszerült egy akciójuknak köszönhetően, ami Tristan miatt fulladt kudarcba. Habár Louise egyre jobban gyógyult, tavaly nyáron elhagyhatta a kerekesszéket, és amikor legutóbb találkoztak, már mankó nélkül is elég jól boldogult, Tristan mégsem bocsátotta meg magának, hogy a nő az ő rossz döntése miatt sérült meg.

Valószínűleg soha nem is fogja.

Szóval Lottie-nak igaza van, tényleg kompenzál, és tényleg másképp kezeli Mrs. Wallist, mint a többi ügyfelét, csak azért, mert ő is kerekesszékben ül, mégsem bírt másképp tenni. Valószínűleg még ingyen is elvállalta volna az ügyét, bár ezt se Lottie-nak, se másnak nem vallotta volna be, akkor sem, ha pisztolyt szorítanak a fejéhez.

Levetette magát az asztala mögé, és a következő pillanatban meg is szólalt az asztalán a telefon.

– Mrs. Wallis a vonalban van, kapcsolom – értesítette Mrs. Galloway.

Tristan kihangosította a telefont, hátradőlt a székében, majd elmondta az asszonynak, mi történt aznap reggel.

– Meghalt? – szisszent fel Mrs. Wallis. – De akkor most mi lesz? Hiszen… – Megbicsaklott a hangja. – Azt mondta, hogy annak a nőnek köze van Ashlyn eltűnéséhez, és azért figyeli, mert elvezethet hozzá.

Ashlyn Wallis valóban akkor tűnt el, amikor időpontja lett volna Camilla Simonhoz. Megtalálták a szobájában a szalon szórólapját, amire egy előző csütörtök délutáni időpont volt írva. Aznap este pedig Ashlyn már nem tért haza.

Camilla Simon ugyan azt állította, hogy a lány nem járt nála, de Tristan ösztönei azt súgták, valamit titkol, ezért kezdte el megfigyelni.

Na meg azért is, mert semmilyen más nyom nem akadt, amin elindulhatott volna. Úgy tűnt, mintha Ashlynt egyszerűen elnyelte volna a föld, de ezt persze nem mondhatta Mrs. Wallisnak.

– Újra leellenőrzünk mindent, hátha valami felett elsiklottunk – vetette be a szokásos választ, amit akkor használt, ha elakadt egy üggyel. – Vegyük még egyszer végig, mit csinált Ashlyn az eltűnése előtt.

– Ugyanazt, mint máskor – kezdett bele Mrs. Wallis kötelességtudóan a beszámolóba ismét. – Hétfőn délután a könyvtárban tartotta a szokásos mesefoglalkozását a gyerekeknek. Kedden a heti bevásárlást intézte, szerdán egyenesen hazajött, csütörtökön pedig a megszokott időben elindult dolgozni Stockbridge-be, a pékségbe, de utána már nem ért haza.

– Biztos, hogy nem jutott eszébe azóta még valami? Nem viselkedett Ashlyn máshogy, mint szokott? Nem említett valamit, ami szokatlannak tűnt?

– Nem, de Ashlyn elég magának való. Ritkán mesél nekem részletesen a napjáról, amikor hazaér. Nem vagyok túl nagy segítség, ugye? – kérdezte elgyötörten az asszony.

– Minden, amit elmondott, segíthet – nyugtatta meg Tristan. – Ha pedig a rendőrség rájön, miért ölték meg Camilla Simont, talán az is a segítségünkre lesz.

– Maga szerint az, aki megölte… – Mrs. Wallis hangja elfúlt egy másodpercre. – Ugyanaz az ember bánthatta Ashlynt is?

Tristan keze automatikusan ökölbe szorult. Hazudni akart, de nem tehette ezt az asszonnyal. Nem kelthetett benne hiú reményt.

– Igen, lehet, hogy Camilla Simon meggyilkolása és a lánya eltűnése összefügg, de ebben még nem vagyunk biztosak. Ráadásul, ha kapcsolódik is egymáshoz a két eset, akkor sem egyértelmű, hogy a gyilkos Ashlynt is bántotta. Most az a fontos, hogy a lánya megtalálására koncentráljunk.

– Rendben, és… köszönöm, nyomozó! – Mrs. Wallis hangja újra elfúlt, egészen úgy, mintha a sírás kerülgetné. Tristan ettől még pocsékabbul érezte magát.

Letette a telefont, és frusztráltan beletúrt a hajába, bár legszívesebben az asztalra csapott volna. Ám amikor legutóbb ezt tette, Mrs. Galloway úgy rontott be az irodájába, mintha azt hinné, nem is az asztalon vezeti le a dühét, hanem az egyik ügyfelén. Aztán napokig olyan pillantásokkal méregette, mintha ön- és közveszélyes lenne, sőt még egy-egy kurta megjegyzést is tett arról, hogyan kell egészségesen levezetni az embernek a dühét.

Tristan néha nem is értette, miért nem keres az asszony helyett másik titkárnőt. Egy olyat, aki a munkán kívül békén hagyja, legalább minimálisan tiszteli, és akinek nincs izgága unokája, aki folyton az irodában lebzsel.

Épp be akarta kapcsolni a számítógépet, hogy átnézze azt a meglehetősen csekély mennyiségű információt, amit az elmúlt napokban összeszedett Ashlyn eltűnésével kapcsolatban, hátha támad valami ötlete, amikor kopogtattak az ajtaján.

– Igen? – szólt ki kurtán, mire Lottie jött be a szobába.

– Mrs. G. mondta, mi történt.

Hirtelen az egész szobát betöltötték a nő vörös fürtjei és édes, fahéjas parfümje. Tristan úgy érezte, mintha reggel óta most először lenne képes úgy istenigazából levegőt venni.

– Ja, nem így terveztem indítani a mai napot.

– Rá akartalak beszélni egy ebédre, de sejtem, hogy most nem nagyon vagy olyan kedvedben, hogy kimozdulj.

– Tényleg nem – dörmögte Tristan, és amikor Lottie az asztalát megkerülve odajött hozzá, egyszerűen az ölébe húzta, és megcsókolta.

Olyan vehemensen, amire valószínűleg Mrs. Galloway azt mondaná, hogy asztalcsapkodás helyett így vezeti le a feszültségét, de szerencsére Lottie nem bánta ezt a fajta feszültséglevezetést. Sőt ugyanolyan mohón viszonozta a csókját, az ujjaival pedig beletúrt a hajába.

Két és fél évvel ezelőtt a nő viharként rontott be az életébe, és mindent a feje tetejére állított. Újságíró volt, Tristan pedig rendőr, és gyűlölte a firkászokat. Ott tett keresztbe Lottie-nak, ahol csak tudott, a nő pedig előszeretettel viszonozta minden mocskos húzását.

Kölcsönösen meg tudták volna fojtani egymást egyetlen kanál vízben, aztán amikor kénytelenek voltak együttműködni egy ügyben, a gyűlölet olyan váratlanul alakult át őrült szenvedéllyé, majd mély szerelemmé, hogy Tristan a mai napig sem tudta megmondani, mi volt az a pont, amikor az érzelmei ilyen hirtelen fordulatot vettek.

Minden egyes nap meglepte, milyen erősen vonzódnak egymáshoz. Annyira erősen, hogy emiatt is keresett a nő munkahelyéhez közeli irodát. Így bármikor bezárkózhattak ide. Vagyis csak akkor, amikor Mrs. Galloway elment ebédelni, mert bármennyire jó volt Lottie-val szeretkezni az íróasztalán, esetleg a kanapén, vagy épp a falhoz dőlve, nem volt kedve utána a titkárnője megjegyzéseit hallgatni még arról is, hogy ilyesmit nem csinál az ember a munkahelyén.

Így hát erőt vett magán, és elhúzódott Lottie-tól.

A nő nem mozdult az öléből, csak rámosolygott, és megsimogatta az arcát.

– Szóval mi történt Camilla Simonnal? – kérdezte, Tristan pedig hiába fogadta meg még a legelején, hogy távol tartja Lottie-t a nyomozóirodától, nehogy bajba sodorja, mégis elmondott neki mindent.

– Igaza van Mrs. Gallowaynek – mordult fel –, olyan az egész, mint egy kivégzés. Ez pedig nem sok jót ígér Ashlynre nézve, ha az eltűnésének tényleg köze van Camilla Simonhoz, ahogy sejtem.

– Azért van rá esély, hogy életben van, hisz nem került elő a holtteste – jegyezte meg Lottie. – Pedig úgy tűnik, hogy a gyilkos Camilláét nem is nagyon akarta rejtegetni, ha simán beledobta egy kukába.

– Igen, ez igaz, de gyorsan meg kell találnom Ashlynt, hogy ő ne végezze így.

– És meg is fogod. – Lottie újra megsimogatta az arcát, közben a szemében megcsillant a szokásos kíváncsiság. – Azért engem érdekelne, hogy az a másik magánnyomozó mi mindent tud még Camilláról, amit nem árult el. Lehet, érdemes lenne beszélned vele. Sőt, jobb ötletem van! – ragyogott fel még jobban a szeme, ami semmi jót nem jelentett, Tristan ezt már tapasztalatból tudta.

– Mi az az ötlet? – nyögött fel.

– Azt mondtad, hogy a barátnőjével van itt, ugye? Mi lenne, ha meghívnánk őket ma este a Black Catbe? Természetesen teljesen baráti alapon, aztán pár pohár ital után könnyedén kiszedek a fickóból bármit – vigyorgott Lottie, Tristan pedig tudta, hogy nem túloz, tényleg képes úgy kivallatni az embereket, hogy azok észre sem veszik, és a legrejtettebb titkaikat is kifecsegik neki.

– Gondolom, nem tudlak lebeszélni róla – felelte savanyúan.

– Nem hát – kacsintott rá a nő –, és minek is akarnál, amikor így talán lényeges infókat szerezhetünk, amik előremozdítják a nyomozást?

Harmadik fejezet

A Black Cat szokványos skót kocsmának nézett ki kőfalával és sötétre festet, fakeretű kirakatával, csak épp az edinburghi rendőrkapitánysággal szemben állt, ami azonnal szemet szúrt Bennek. És valószínűleg Flórának is. A nő ugyanis megtorpant a járda szélén, amint kiszálltak a taxiból, aztán a homlokát ráncolva, aggodalmasan nézett előbb a rendőrség épületére, aztán Benre.

– Valahogy nem bírom elhinni, hogy ez egy szimpla baráti este lesz – jegyezte meg, Ben pedig kénytelen volt egyetérteni vele.

Először csupán meglepte, hogy a fickó, aki már akkor gyanakvással kezelte, mikor még nem is tudtak Camilla Simon haláláról, elhívta őket inni. Aztán kíváncsi lett. Vajon mit akar tőle Tristan Hunter?

Mint kiderült, jó volt a megérzése, a póktetkós pasas valóban zsaruként dolgozott, majd átnyergelt magánhekusnak. Hiába tevékenykedtek azonban ugyanolyan területen, Ben egy cseppet sem találta szimpatikusabbnak Huntert, mint korábban, és a megérzése azt súgta, hogy ne is bízzon benne.

– Valószínű azt hiszi, hogy segíthetek a nyomozásában – dörmögte Flórának. – Információkat akar kiszedni belőlem.

– És ő mi után is nyomoz?

– Egy eltűnt lány után, de fogalmam sincs, mi köze van annak Camilla Simonhoz. Hunter a részleteket elég jól elhallgatta. – Ben persze ugyanazt tette, és egyetlen pillanatra sem bánta meg.

– Talán tényleg segíthetsz neki. Végül is eléggé utánanéztél Camillának – jegyezte meg Flóra, és Ben ettől olyan aprónak érezte magát, mintha a közel százkilencven centijének a felét hirtelen elvesztette volna.

Amikor visszaért a motelbe, bevallotta Flórának, mi történt, és igazából miért is vannak Edinburghben. Camilla halála és a rendőrség bevonása után mást nem is nagyon tehetett, hiszen bármikor megjelenhettek nála a zsaruk, hogy újra behívják kikérdezni.

Ben azt várta, hogy Flóra ki fog borulni, de a nő sztoikusan fogadta a hírt. Annyira sztoikusan, hogy Ben már-már azt kívánta, bár kiabálna és dühöngene, hogy aztán ő kiengesztelhesse, majd mindent lezárhassanak az ágyban. Ám se veszekedésre, se békülős szexre nem került sor.

– Flóra, tudom, hogy balfasz voltam… – kezdte Ben, de a nő leállította.

– Ezt már mondtad párszor, nem kell elismételned. – Rámosolygott, bár Ben nem tudta elűzni az érzést, hogy a tekintete mélyén szomorúságot lát.

– De, el kell, mert szemétség volt, csak épp… – elakadt a szava, pedig ez nem sűrűn szokott előfordulni vele. – Nem akartam csalódást okozni – vallotta be végül.

Flóra közelebb lépett, és hozzásimult.

– Pedig azzal, hogy nyomozol, mert rá akarsz jönni, mi történt, nem okoztál volna csalódást.

– De azzal igen, hogy hazudtam, mi?