A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Maddison Michaels, The Sinful Scot, 2020

Fordította:
FARKAS MELINDA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A gyalázatos herceg, 2022

Az érzéketlen gróf, 2022

Copyright © 2020 by Maddison Fitzsimmons.

All rights reserved, including the right to reproduce,
distribute, or transmit in any form or by any means.
For information regarding subsidiary rights, please contact the Publisher.

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-29-0

Férjemnek, Darrennek.
Te adsz ihletet,
te vagy a legerősebb támaszom,
és életem szerelme.

Lányomnak, Charlotte-nak.
Te vagy a legszebb ajándék,
amivel valaha megáldottak,
mindennél jobban szeretlek!

Anyámnak és nővéremnek.
Támogatásotok végtelenül fontos számomra,
és ugyanennyire szeretlek mindkettőtöket.

Első fejezet

Kilmaine-kastély, 1857 májusa

A tükörkép, ami Constance-ra bámult vissza a padlótól plafonig érő tükörből, tökéletes volt. Olyannyira, hogy majdnem elsírta magát.

Halványszőke haja is tökéletes frizurába zabolázva, csipetnyi klasszikus csavarral. Gyémánt nyakéke tökéletesen kihangsúlyozta nyakának finom ívét, a szeme színével megegyező, zafírkék báli ruháját mintha nőies domborulataira öntötték volna.

És bár egyesek talán megkérdőjelezhetik a hosszú ujjú ruha melletti döntését, ez a fazon a testén éktelenkedő megannyi sárga és lilás zúzódás mindegyiket elrejtette.

Végül is a férje ragaszkodott ahhoz, hogy az általuk rendezett bálon a tökéletes hercegnő szerepében pompázzon, ezt pedig nem lehetett úgy elérni, ha közszemlére teszi a sérüléseit.

Istenem! Hogy mennyire utálta ezt a szót… tökéletes.

Connie egy pillanatra úgy érezte, le kell tépnie a ruha ujját, hogy mindenki láthassa, a férje, Duncan Campbell, Kilmaine hercege valóban egy tökéletes szörnyeteg. Egy vadállat, aki élvezettel használja az öklét ellene kedves szavak helyett.

Teste összerezzent, ahogy felidézte a délután emlékeit. A herceg csizmája szakadatlanul ostromolta a hátát és a lábait, miközben ő a földön, összekuporodva feküdt. Az élvezet hangja, ami minden egyes mordulásából visszhangzott, miközben rugdosta, még mindig felforgatta a gyomrát. Amikor pedig megragadta a haját, és a lábára emelte, a herceg tekintetéből az a gonosz elégedettség sugárzott, amit soha meg sem próbált leplezni.

Nem. A herceget felizgatta, lerítt róla, hogy mennyire élvezi, ha fájdalmat okozhat neki. Persze, ezúttal megkímélte a fejét, hiszen elég nehéz lett volna az idill látszatát kelteni, ha a hercegné duzzadt szemmel vagy összevert arccal jelenik meg a vendégek előtt.

Egy pillanatra a férje tekintetében mintha felsejlett volna, hogy esetleg betegségre hivatkozva kimenti a nejét, ahogy azt már számtalanszor megtette korábban. De mivel túl sokan jöttek el a társadalmi elit fontos szereplői közül, és a tény, hogy Connie valóban tökéletes házigazda volt, nyilvánvalóan felülkerekedett az újbóli lesújtás iránti vágyán, legalább is, ami a látható helyeket illeti. Így hát öklével a hasát és a karjait célozta meg.

Elég erősen csapott le ahhoz, hogy fájdalmat okozzon, de ne gyöngítse le, majd az ágyhoz cibálta.

Connie arcát savként égették a könnyek. Elsimította a kezével, és kihúzta magát. Erőt kellett mutatnia, mert rettegett attól, mit tenne a férje, ha esetleg…

Az ablakhoz lépve kikémlelt a függöny résén. Máris egy halom kocsi sorakozott a felhajtón, türelmesen várakozva arra, hogy eljuttassák gőgös utasaikat a kastély bejáratához, és így részt vehessenek Kilmaine herceg egy újabb híres bálján.

Duncan pedig eljátssza a tökéletes házigazdát, jóképű arcán ragyogó mosollyal, könnyedén bájolog a vendégeivel. Becsapja őket, ahogy egyszer őt is becsapta. És nem törődve azzal, hogy a bált az első felesége halálának harmadik évfordulóján tartja.

– Úrnőm?

Connie összerezzent, fejét a hálószoba ajtaja felé kapta. Hála az égnek, a komornája volt az, aki aggódó tekintettel nézett rá, ahogy az utóbbi időben egyre gyakrabban.

– Igen, Sarah?

– Mrs. Morgan megkért, hogy szóljak, a herceg önt keresi – rándult meg kissé a lány. – Azt szeretné tudni, mikor megy le, hogy segédkezzen a vendégek köszöntésében.

Nos, igen. Duncan bizonyára forrong magában amiatt, hogy még nem jelent meg. És persze a házvezetőnőt zaklatja azzal, hogy derítse ki, hol van már. De annyi órán át kell majd színlelnie! Ráadásul minden egyes alkalommal egyre nehezebben megy neki.

Néha szeretett volna elszökni. Elfutni messze, nagyon messze. De nem tehette. Egy penny nélkül, és úgy, hogy a családja Londonban él, teljesen egyedül volt.

Nem mintha az anyja segített volna neki. Nem. Ezt nyilvánvalóvá tette a legutóbbi alkalommal, amikor találkoztak, és amikor Connie végre bevallotta neki, mit művel vele Duncan. Még most is érzett egy csipetnyit abból a reménytelenségből, amit az anyja tekintetéből áradó harag váltott ki belőle annak hallatán, hogy el akarná hagyni a herceget. Az anyja kifejtette, hogy Connie a hibás, amiért feldühíti a férjét, és ha botrányt merészel kirobbantani azzal, hogy elhagyja őt, többé nem látja szívesen az otthonában.

Ez persze nem számított, hiszen ha újra megpróbált volna elmenekülni, Duncan valószínűleg megöli.

Amikor majdnem két éve, miután a herceg először megverte, elszökött, Duncan levadászta, és a büntetés majdnem az életébe került. Hónapokig tartott a felépülése, mert állítólag leesett a lépcsőn.

De legalább utána a férje óvatosabb lett, és nem ragadtatta el magát túlságosan. Persze nem a rendőrségtől való félelmében, hiszen mint a felesége, Connie a tulajdona volt, azt tehetett vele, amit csak akart. Duncan azért lett megfontoltabb, mert ha meghal, elesik a neje örökségéből havonta neki járó hozománytól.

Olcsó vigasz.

Connie nem félt a haláltól. Néha még kívánta is, főként akkor, amikor Duncan felkapta a megtört, összezúzott testét, és az ágyba cipelte. Amikor a rajta fekvő herceg forró leheletét érezte az arcán, miközben belétolult, elvégezte a dolgát, ő pedig nem tehetett mást, csak csukott szemmel elképzelte, hogy valahol máshol jár.

Igen. Ilyenkor gyakran vágyta a halált. Hogy megszűnjön a fájdalom, hogy megszűnjön a félelem.

– Jól van, úrnőm? – kérdezte Sarah, aki addigra már hozzá lépett.

Connie összeszorította a szemét, próbált a légzésére koncentrálni. Ki, be. Egyiket a másik után.

– Rendben leszek, Sarah – sétált vissza lassan a tükör elé, hogy újra ellenőrizze, miként fest.

Ahogy arra az anyja ridegen emlékeztette az egyetlen alkalommal, amikor Skóciába látogatott, csakis az ő felelőssége, hogy kihozza a legjobbat a dolgokból, bármennyire is sóvárog az édes nemlétezésre.

Talán Duncan első felesége is ezt érezte. Emiatt választotta azt, hogy leugrik a kastély tetejéről ahelyett, hogy tovább tűrje a herceg büntetéseit. Még akkor is, ha így magára hagyta a kislányát, Amelie-t, összezárva ezzel a szörnyeteggel.

Erre Connie nem volt képes.

Egy hatévesnek sem lenne szabad egy ilyen férfival egy fedél alatt élnie, kitéve az indulatainak és dühöngő öklének, még akkor sem, ha történetesen az apjáról van szó. Azóta, hogy Connie megérkezett a Kilmaine-kastélyba, megszerette a kislányt. Bármit megtett volna azért, hogy megvédje Duncan csapásaitól.

Még ha ez azt is jelentette, hogy a férje a dühét rajta tölti ki. Ő legalább elég erős volt ahhoz, hogy elviselje a fizikai bántalmazást. Erősnek kellett lennie, mert ha nem éli túl, hogy védhetné meg a kis Amelie-t?

A tükörképe mintha gúnyolódott volna vele. Nem volt egy szemernyi erő sem abban, aki visszanézett rá. Tekintete riadt volt, porcelánfehér bőre, sérülékeny alakja csakis törékenységet sugárzott.

Ezt a képet valaha nagy gonddal ápolta, ki is érdemelte vele az „isteni angyal” becenevet az első bálján. A képet, ami elrejtette az erős, eltökélt fiatal hölgyet, aki igazából volt, csak túlságosan félt attól, hogy a felszínre kerüljön. A képet, amit ma már rettegve nézett, mert kezdett valósággá válni.

A képet, amit meggyűlölt, de Duncan egyenesen imádott.

– Kérem, mondja meg Mrs. Morgannek, hogy tudassa a herceggel, hamarosan odalent leszek.

Sarah pukedlizett.

– Igenis, úrnőm.

A lány megfordult, elhagyta a szobát, finoman becsukta maga mögött az ajtót.

Úrnőm. Mennyire vágyott arra, hogy egyszer így szólítsák!

Makacsul harcolt is érte, nem fogadott el ajánlatot senkitől, aki nem volt legalább egy herceg, mert azt hitte, hogy az élete csak akkor lehet tökéletes, ha hercegné lesz.

A tükörre pillantott, és hirtelen elnevette magát. A hálószobáját betöltő hang még neki is egy őrült, hisztérikus ricsajnak tűnt. Majd a földre roskadt, és az alsószoknyái és abroncsszoknyája alá temetkezve sírt, amit korábban sohasem engedett meg magának.

Sírt, amíg már nem maradt egyetlen könnycseppje sem.

Második fejezet

A zenekar belekezdett egy skót reelbe, ami minden valamire való skót férfi arcára mosolyt csalt volna, de Alec McGuinessnek csak a feje fájdult meg tőle.

Kilmaine hercegének bálja nemrég kezdődött el, ami azt jelentette, hogy legalább még négy órán át el kell viselnie a táncot, a zenét, és a skót nemesek pletykálkodását. Édes istenem! Megőrül, ha ennyi időt kell eltöltenie ilyen sok bolond között!

Amint megtalálja Kilmaine hercegnőjét – még mindig emlékeztetnie kellett magát arra, hogy így nevezze, hiszen oly sokáig csak Lady Connie volt számára –, távozik.

De az úrnő még nem jelent meg, bár Alec úgy gondolta, sokáig már nem halogathatja. Végtére is, Connie mindig is szerette a grandiózus belépőket, és nem gondolta, hogy a herceggel kötött házasságának két éve alatt olyan nagy mértékben megváltozott volna. Sőt, valószínűleg csak még elviselhetetlenebb lett most, hogy hercegné.

Milyen kár… Ő még emlékezett arra a kedves, fiatal hölgyre, aki úgy megváltozott, miután bevezették a társaságba.

Őszintén szólva, ha Sophie nem kérte volna meg arra, hogy nézzen rá a legjobb barátnőjére, Alec boldogan visszautasította volna a meghívást. De Sophie kérésének eleget téve legalább egy kis nyugta lehetett a saját családjától.

Sohasem értette, hogyan maradhatott Sophie és Connie ilyen jó barátságban ennyi éven át. Hiszen ők ketten tűz és víz. Miközben Sophie kedves és önzetlen, addig Alec emlékei szerint Connie-t csak a külseje érdekelte, és hogy egy herceghez menjen feleségül.

Nos, az biztos, hogy elérte a célját.

Lecsapott egy gazdag hercegre, amiről a hadseregnyi szolga, a gázvilágítású csillárok és a megszámlálhatatlan aranybrokáttal kárpitozott bútor is árulkodott.

Kortyolt egy kis vizet a pezsgőspoharából, amivel kivívta a felszolgáló lesújtó pillantását, hiszen minden, önmagára valamit adó skót whiskey-t iszik, nem vizet. Neki legalábbis ezt hajtogatták minden egyes nap, amióta két héttel ezelőtt Skóciába érkezett. Senki sem értette, miért nem hajlandó alkoholt fogyasztani, és ezt a szokatlan viselkedését azzal magyarázták, hogy bár skót, de félig angol is.

Az igazság azonban az volt, hogy nem sodorhatta veszélybe senki életét azzal, hogy képtelen ellátni a feladatát. Ez többé nem fordulhatott elő.

– Doktor McGuiness… – bődült fel egy mély hang a balján.

Alec oldalra pillantott. Kilmaine hercegének fivére, Lord Fergus baktatott felé. A férfi egyszerre emlékeztette egy modortalan szamárra és bikára, de legalább egyenes volt, nem úgy, mint a testvére, akinek Alecet nemrég bemutatták. Volt valami a hercegben, ami nem tetszett Alecnek. A tekintetéből áradó kegyetlenség és számítás, amit annyira próbált elkendőzni a bájolgásával. Alec sokszor látta már ezt olyan férfiaknál, akik élvezettel éltek vissza a hatalmukkal, főként a náluk gyengébbekkel szemben.

– Lord Fergus – nyugtázta, és kezet rázott vele.

– Boldog vagyok, hogy végre találkozhatok Caldwell gróf legkisebb fiával! – lelkendezett Fergus, és határozottan megszorította Alec kezét. – Mondja, hogy van a McGuiness klán?

– Jól – válaszolta Alec, és ő is ráerősített a kézfogásra.

Fergus válaszul megrezzent, Alec pedig elnyomott egy félmosolyt. Sohasem értette, mivel érdemli ki az ilyen erőfitogtatásokat. Száznyolcvannyolc centis magasságával általában kilógott a tömegből, a bokszolás és a vívás pedig remekül karban tartotta, de a bátyjához, Iainhez képest, aki hét centit vert rá, a családjában kicsinek számított.

– Örömmel hallom. Bár a herceg és én csalódottak voltunk miatt, hogy az apja nem tudott eljönni – folytatta Fergus, míg Alec el nem engedte a kezét. – De úgy hírlik, gyengélkedik, így erre számítani lehetett.

– Apám egyetlen gyengesége, hogy a whiskey-zéssel töltött esték másnapján fejfájással ébred.

Alec egyelőre félretette a testvére iránt érzett gyűlöletét. A bátyja telegráfon keresztül értesítette arról, hogy apjuk a halálán van, de amikor megérkezett Skóciába, hamar kiderült, hogy bár az apja kissé megtört azóta, hogy tíz évvel korábban utoljára látta, ám semmiképpen sem készült meghalni. Korántsem.

Alec azt gyanította, hogy az öreg az egészségi állapotát próbálja felhasználni arra, hogy kibékítse a két fiát, és bár Iain és ő átmeneti tűzszünetet kötöttek – ha lehet így nevezni egymás figyelmen kívül hagyását –, de ez messze volt attól, amire az apja áhítozott.

Annak ellenére, hogy Alec volt a család leginkább kétlábbal a földön álló tagja, még mindig csörgedezett az ereiben egy jókora adag a McGuinessek makacsságából, ami azt jelentette, hogy nem felejt, és nem is bocsát meg egykönnyen.

– Ó, a whiskey átka! Én is túl jól ismerem – jegyezte meg Fergus. – Jól látom, hogy ön nem iszik? – bámulta kissé zavarodottan az Alec kezében himbálózó pezsgőspohárnyi vizet.

– Attól tartok, a hivatásom megköveteli, hogy mindig észnél legyek.

Lord Fergus összeszorította a száját.

– Hát persze… Bár az orvosunk szívesen elkortyol egy-két pohárral. Vagy többel. De gondolom, ön nem igazán Skóciában, a skót módi szerint nőtt fel, igaz?

– Valóban nem.

Alec hétéves volt, amikor az anyja magával vitte Angliába. Tombolt, ahogy csak egy gyermek tud, amiért nem hagyta az apjával és a bátyjával Skóciában, az egyetlen otthonában, amit valaha ismert. De akkor még nem értette, az anyja miért is menekült. Miért kellett menekülnie.

A témaváltás úgy tűnt, egy pillanatra megakasztotta Lord Fergust.

– Ismeri a fivérem feleségét?

– Igen, ismerem – erősítette meg Alec, és újra körbepillantott a vendégseregen, de még mindig nem látta a kérdéses hölgyet.

Ami azt jelentette, hogy nincs a teremben, mert bármennyire is ellenszenvezett a hercegvadásszá vált elsőbálozóval, az tagadhatatlan volt, hogy mindig kitűnt a tömegből, és mindig beragyogta a helyiséget, ahol megjelent.

– Természetesen úgy volt, hogy lejön, és ő fogadja a vendégeket, de… nos… – kezdett bele Lord Fergus némileg vonakodva, és babrálni kezdett a nyakkendőjével. – Olykor megbetegszik… migrén, vagy hasonló, és nem tud részt venni.

Alec szemöldöke megemelkedett. Elég régóta ismerte Connie-t, de sosem hallott arról, hogy migrén vagy más betegség ostromolta volna.

Még mindig emlékezett arra a napra, amikor először találkozott vele. Egy gőgös tizenöt éves volt, Connie pedig egy koraérett tízéves, amikor Sophie-val együtt játszottak az erdőben, Alec nagyapjának birtokán, Devonshire-ben. A lányok találtak egy rókát, akinek a lába beragadt egy csapdába, amit egy orvvadász helyezett el. Mindketten Alechez rohantak, és könyörögtek neki, hogy szabadítsa ki a szerencsétlent. Ő természetesen segített nekik. Onnantól minden egyes nyáron, amíg el nem ment egyetemre, különféle állatok megmentésében segédkezett a lányoknak. Úgy tűnt, valamiféle fényes páncélú lovagként tekintenek rá.

De amikor újra az első bálja után újra találkozott Lady Connie-val, már nem volt ugyanaz. Nagyon megváltozott. A néhai lányból érett nő vált, aki eldöntötte, hogy Alec már nem megfelelő társaság a számára. Végtére is, hiába volt ő a legkisebb fia egy skót grófnak, de a szülei válásával járó pletykák Angliában is utolérték, ahogy a származásával kapcsolatos szóbeszédek is. Ez elég volt ahhoz, hogy bár megtűrték, de igazán sosem fogadták be a felső körökben. És Connie a többséghez csatlakozott ebben a kérdésben.

Ami meglepő módon fájt neki.

A következő években alig kerültek kapcsolatba, pedig Alec gyakran figyelte, ahogy Connie a bálokon elvarázsolja a fiatalembereket. De ismeretségük sok-sok éve alatt egyetlen társadalmi eseménytől sem maradt távol betegségre hivatkozva. Túlságosan eltökélt volt, és csak az lebegett a szeme előtt, hogy ő legyen a legszebb. Némi rosszullét nem tántoríthatta el az ilyen alkalmaktól.

– Akkor talán meg kellene néznem. Orvosként hasznomat vehetné.

Valami pánikhoz hasonlatos villant fel a férfi tekintetében, mielőtt óvatosan félrepillantott volna.

– Biztos vagyok benne, hogy rendben lesz. Meglehet, csak az öltözködés tart ilyen sokáig.

Alec kihallotta a hazugságot ezekből a szavakból, és ez egyáltalán nem tetszett neki.

Mielőtt Sophie megkérte, eszébe sem jutott, hogy ránézzen Connie-ra, hiszen a hercegné a legmagabiztosabb és legönteltebb hölgy volt, akivel valaha találkozott, annak ellenére, hogy szívesen játszotta a gyámoltalan kislány szerepét.

– Itt van a testvére is? – tette fel a kérdést Lord Fergus, egyértelműen témaváltó szándékkal.

– Nem – válaszolta Alec. – Iain ki nem állhatja a herceget.

Általában tapintatosabban fogalmazott, de volt valami Fergus és Duncan Campbellben, Kilmaine hercegében, ami nagyon irritálta, és nem volt elég türelme a játszmáikhoz.

Fergus biccentett.

– Hogyne. A legtöbben osztjuk a bátyja érzéseit. Duncan gondnoksága alatt a birtok többször kerül a csőd szélére, mint nem, és ha a hercegné havi apanázsa nem érkezne meg, ma este sem lehetnénk itt. De hová lett a jómodorom? Nem lenne szabad beszélnem ilyesmiről, ráadásul Duncan a testvérem. Az ember el kell, hogy fogadja a rokonait, főleg, ha éppenséggel egy hercegről van szó.

Milyen érdekes fordulatot vett ez a beszélgetés – gondolta Alec, de nem szólt egy szót sem.

Fergus felsóhajtott.

– Gyanítom ön is hasonlóan nehezen jön ki a saját fivérével. Nekünk, fiatalabb gyermekeknek az élet nehezebbik fele jutott, nem igaz? Tőlük vagy atyáinktól függ a havi bevételünk. Milyen borzalmas! Bár önnek van saját… foglalkozása – nézett fájdalmasan maga elé a munka gondolatára. – De úgy hallottam, önként segít a szegényeken. Képzelem, milyen mocskos feladat lehet gyógyítani őket, afelől pedig nincs kétségem, hogy nem túl jövedelmező, főként egy olyan helyen, mint London. Egy ilyen drága városban…

– Jól megvagyok még úgy is, hogy felajánlom a szolgálataimat a kevésbé szerencséseknek – válaszolta Alec egy szájhúzás kíséretében.

Fergusnek fogalma sem volt arról, milyen csinos kis vagyont halmozott fel azzal, hogy befektetett Huntington herceg üzletébe.

De ha egyetlen centet sem nyert volna a kalandon, Alec akkor sem fogadott volna el semmilyen anyagi segítséget sem a bátyjától, sem az apjától. A múltban történtek után nem. Hiába kért az apja bocsánatot, szavakkal képtelen volt semmissé tenni mindazt, amin keresztülment. Bár talán hálás is lehetne az apjának, hiszen, ha nem zavarta volna el őt és az anyját Skóciából annyi évvel ezelőtt, sohasem lett volna belőle orvos, és nem tapasztalta volna meg az életmentés örömét.

Úgy valóban egy alárendelt fiatalabb fiú lenne, pont, mint Fergus, aki a családja bőkezű jóindulatától függ. Milyen rémes élet lehet! Alec ennél rosszabbat el sem tudott képzelni. Meglehet, pont emiatt nem szívelte az ilyen társadalmi eseményeket. A fennhéjázó tékozlás és mérhetetlenül unalmas hölgyek és urak idegenek és idegesítőek voltak a számára. Nem volt túl sok türelme ehhez.

Miközben kimentette magát Fergusnél és elsétált, a gerince mentén izzó éberség söpört végig. Szinte már perzselő energia árasztotta el, amit csupán egyetlen hölgy jelenléte váltott ki belőle.

Lady Connie.

A lépcső felé pillantott, és igen. Ott volt ő. Egy kékbe burkolt látomás, aki királynőként néz le rájuk, alattvalókra.

Mintha az egész teremben megállt volna az idő egy pillanatra, mindenki elragadtatva figyelt rá. Connie ekkor finoman megemelte az állát, felnyalábolta báli ruháját, és kecsesen leereszkedett – mint egy angyal, aki leszállt a halandók közé.

Ez a nő aztán tudta, hogyan kell valahol megjelenni.

Semmit sem változott. Még távolról is ugyanolyan kísértetiesen szép volt, Alec már el is felejtette, mennyire. Izzadni kezdett. A felfoghatatlan vonzalom, amit legutóbbi találkozásukkor érzett Connie iránt, még mindig nem múlt el. Fenébe! Még erősödött is.

Abban bízott, hogy egyszeri alkalomról volt szó. Nem értette, hogyan képes fizikailag vonzódni egy olyan nőhöz, akit kizárólag a megjelenése, és egy címeres férj megszerzése érdekel. Persze Connie nem volt mindig ilyen. Alec még emlékezett arra a kedves, vidám lányra, aki volt, mielőtt látszólag egy éjszaka alatt kifordult magából, és sekélyes, hiú hölggyé változott. Márpedig Alecet sosem vonzották az ilyesfajta nők.

Ám Connie kivétel volt.

A teste még mindig reagált rá, annak ellenére, hogy Connie már férjes asszony. Istenem, segíts! Természetesen sohasem engedett ennek a késztetésnek, sohasem lenne képes megbecsteleníteni egy nőt, vagy annak házassági fogadalmát. Képtelen lenne hozzájárulni egy frigy felbomlásához, ahogy az anyja tette valamikor.

Connie még nem vette észre. Lassan sétált végig a termen, szívélyes mosollyal üdvözölt mindenkit, aki az útjába került. Vajon örülne annak, hogy itt van? Vagy talán felzaklatná? Végtére is pár évvel ezelőtt, a legutóbbi találkozásuk elég heves civakodásba torkollott. Egy buta tánc miatt.

Most viszont Connie már hercegné, aki meglehet, nem is hajlandó szóba állni vele.

Nem vette le róla a szemét. Connie mindenkit elvarázsolt, akivel találkozott, mindennemű erőlködés nélkül tudta feloldani és elbűvölni az embereket. Ez volt az ő erőssége. Connie igazából hercegnének született.

Bár ahogy közeledett hozzá, Alec soha nem látott merevséget vélt felfedezni a tartásában, és gyanakvóvá tette, hogy a hercegné tekintetének csillogása, jól ismert, fesztelen kacagása is eltűnt.

Amikor Connie végigpásztázta a vendégsereget, Alec megesküdött volna rá, hogy a hercegné arcán félelem futott át. Sőt, az egész teste megfeszült, keze ökölbe szorult. Egyetlen pillanat volt az egész, ha nem figyelte volna, észre sem veszi.

Nem is emlékezett arra, hogy valaha félni látta volna. Mindig is túlságosan magabiztos volt a szépségével és a társadalmi pozíciójával kapcsolatban ahhoz, hogy megrémült volna bármitől.

Vagy bárkitől.

Alec szemével követte Connie tekintetét. A férjét találta meg.

Lassan kavargó harag kezdett fortyogni a bensőjében. Őszintén remélte, hogy téved, és Connie nem a hitvesétől retteg… Mert ha nem, és a herceg bántani merészelte, akkor a McGuiness és a Campbell klánok között évszázadok óta fennálló, és folyamatosan növekvő feszültségből lángoló máglya lesz.

Connie behúzódott egy alkóvba, eltűnt a szeme elől. Alec gondolkodás nélkül a nyomába eredt. Egyetlen módon deríthette ki az igazságot.

Harmadik fejezet

A hölgyek és urak forgataga, a báltermet betöltő pletykák és nevetgélés miatt Connie legszívesebben visszaosont volna a hálószobájába, de nem tehette, hiszen annak beláthatatlan következményei lettek volna. Duncan gondoskodott volna erről.

Ehelyett inkább megállt a lépcső tetején, összeszedte minden lelkierejét, megemelte az állát, kesztyűbe bújtatott kezével felemelte a ruháját, és lassan elindult. A főlépcső minden egyes fokán éles fájdalom hasított a testébe, de így is sikerült nyugodt, mosolygós arcot mutatnia, míg le nem ért.

Connie-ból igazi színésznő lett.

A bálteremben automatikusan beindult a rutinszerű folyamat: üdvözölni és bájologni a vendégekkel. Egy mosoly itt, egy nevetés ott, megspékelve némi dicsérettel. Igen, Connie kiváló házigazda volt, aki mindenkit ellazított.

Egy őrült pillanatra átfutott az agyán, vajon mennyire éreznék jól magukat ezek az emberek, ha a saját kis pokláról beszélne nekik. Bizonyára azt hinnék, elment az esze, hiszen a herceg tökéletesen játszotta előttük a figyelmes férjet.

Bár legszívesebben a tetőről üvöltötte volna az igazságot az éjszakába, nem hagyhatta, hogy bárki gyanút fogjon. A legutóbbi leckét a törött bordák és az elmegyógyintézettel való fenyegetőzés hatására, nagyon is jól megtanulta.

Ekkor pillantotta meg a férjét a tömegben. A terem túlsó végében állt, özvegyekkel bájolgott, akik csüngtek minden egyes szaván.

A herceg jóképű férfi, ez kétségtelen. Magas alakja és a belőle sugárzó hanyag elegancia mindig is vonzotta a csodálókat. De amikor meglátta Connie-t, szinte észrevehetetlenül legörbült a szája, és nemtetszés villant a tekintetében.

A hercegné egész testében megfeszült, erőt kellett vennie magán, hogy az arcáról nehogy eltűnjön a mosoly. Szerencsére úgy látszott, senki sem vette észre az apró megingását, és folytatta üdvözlő körútját a teremben, miközben jól tudta, hogy Duncan a távolból figyeli.

Egyértelmű volt, hogy a férje haragszik rá, amiért későn jelent meg a bálon, de ha hamarabb jött volna le, láthatták volna rajta, hogy sírt, és akkor még komolyabb büntetést kapott volna, mint ami a késésért jár.

És valóban, Connie szemei enyhén kivörösödtek, bár a whiskey és pezsgő bűvöletében a legtöbb vendég észre sem vette ezt. Remélhetőleg Duncan is kábultra issza magát. Úgy elfelejtené, hogy késett, és egy áldásos éjszaka erejéig azt is, hogy Connie létezik.

Megkérte a házvezetőnőt, Mrs. Morgant, gondoskodjon arról, hogy a férje poharát folyamatosan újratöltsék. Mrs. Morgan örömmel segített neki, megértette a helyzetét, hiszen a saját lányának is olyan férje volt, aki örömmel büntette a nejét az öklével.

Connie néha azt kívánta, vesszen az összes férfi. Jó, talán nem mindenki. A bátyja, Richard tiszteletre méltó és kedves volt. Nagyon hiányzott neki, nem látta már az esküvő óta, hiszen folyamatosan Európába utazott a kormány kényes megbízatásából. Richardnak persze fogalma sem volt arról, hogy Connie tudja, mivel foglalkozik.

Sokszor megfogalmazódott benne, hogy megírja Richardnak az igazságot. Ő legalább megvédené, ha már az anyja nem. De nem fedhette fel a testvére előtt, mi történik a Kilmaine-kastély zárt ajtói mögött. Ha megtette volna, Richard puszta kézzel ölte volna meg Duncant, márpedig Connie nem akarta végignézni, hogy a bátyját fellógatják egy olyan féreg miatt, mint a férje.

Újra meglátta a herceget. Kezében már nem volt pohár, és mintha lassan megindult volna felé. Connie légzése, és pulzusa is mintha szaporább lett volna. Ha a szolgák nem itatják a férjét, nem fogja elfelejteni a bűnét. Igen, azonnal meg kellet oldania ezt a helyzetet, és persze el kellett tűnnie Duncan szeme elől.

Connie elnézést kért a körülötte lévő vendégektől, majd átsietett a termen, és egy alkóvon keresztül a konyhák felé vette az irányt. Ahogy a halványan megvilágított előcsarnokban lépdelt a szolgák szárnyához vezető lépcső felé, furcsa, bizsergető érzés kúszott fel a nyakán. Mintha valaki figyelné.

– Hercegné – szólította meg egy mély hang, korántsem olyan erős skót akcentussal, mint megszokta.

Egy megnyugtató, ismerős hang a gyermekkorából.

Megállt, és lassan megfordult.

Igen. Alec McGuiness tartott felé.

A férfi válla és magassága majdnem kitöltötte a folyosót, legalábbis Connie így érezte. Elfelejtette, milyen erős és parancsoló volt mindig is Alec megjelenése.

És most vadabbnak is tűnt, de Connie nem félt tőle. Sőt, legszívesebben odafutott volna hozzá, és a biztonságot jelentő karjaiba vetette volna magát. Ám nem mozdult.

– Alec… – rebegte. – Tényleg ön az?

A doktor hófehér fogsort villantó vigyorral állt meg úgy harminc centire tőle.

– Igen. Én vagyok.

Connie-nak finoman ki kellett nyújtóztatnia a nyakát, hogy belenézhessen Alec mély, csokoládébarna szemébe. Nem is emlékezett rá, milyen magas. Bár szinte minden férfi felülemelkedett az ő százhatvankét centijén. Alec sportos alakja és termete zavarba ejtő elegyet alkotott, egyenes tekintete és szilárdsága pedig erőt sugárzott.

Egy ilyen férfira nyugodtan rábízhatná magát bárki.

A hercegné pulzusa újra hevesen vert.

Alec mellett érthetetlen módon mindig sérülékenynek érezte magát. Talán pont emiatt volt vele olyan gonosz régen. Sosem szerette, ha nem ő irányít, és Alec mellett ez az érzés mindig csak vágyálomnak tűnt. A doktorra mintha nem hatottak volna a bájai, képtelen volt elkápráztatni úgy, mint a többi férfit. Ez gyakran bosszantotta is, hiszen elsőbálozóként kétségbeesetten próbált hatást gyakorolni rá.

– Mit keres itt? – kérdezte Connie suttogva, és távolabb terelte Alecet a bálteremtől.

Ha Duncan meglátná egyedül, egy másik férfival, megfizetne érte.

– Azért jöttem, hogy megnézzem, hogy van – magyarázta a doktor, hangja, mint a jó whiskey, a melegségével simogatta.

Connie mindig is szerette a lágy skót akcentusát, úgy érezte, órákon át képes lenne hallgatni.

– Sophie kért meg, hogy jöjjek el – folytatta Alec, fürkésző tekintetét egy pillanatra sem vette le a hercegnéről.

A legjobb barátnője említése olyan vágyakozást ébresztett fel Connie-ban, hogy legszívesebben üvöltött volna. Istenem! Tényleg kezdett megőrülni! Ha Sophie kérte, Alec természetesen nem mondhatott nemet, hiszen bármit megtenne a húgáért. De ki nem? Sophie volt a legkedvesebb, legcsodálatosabb ember, akit Connie ismert.

A drága barátnő gondolata a magány tőrét döfte a szívébe. Azóta nem látta, hogy hozzáment Duncanhez. Az esküvő után mindketten megesküdtek, hogy levelezni fognak, és nem távolodnak el egymástól, de Connie hamar megszegte fogadalmát, annak ellenére, hogy Sophie rendületlenül, havonta egy alkalommal írt neki.

Először azért nem válaszolt, mert fizikailag képtelen volt. Ágyban fekve kellett felépülnie Duncan első verése után úgy, hogy sem a családja, sem egyetlen angliai barátja sem tudta, mi történt. Miután rendbe jött, olykor írt neki, úgy tett, mintha minden csodálatos lenne, és mentegetőzött, amiért a társadalmi kötelezettségei nem engedik, hogy gyakrabban jelentkezzen.

Nem tudta beavatni Sophie-t, hiszen Duncan az összes levelét elolvasta, mielőtt azok elhagyták volna a házat.

Egy újabb módszer arra, hogy elzárja az angliai életétől.

Végül Connie-t annyira felzaklatta a sok Sophie-nak írt hazugság, hogy könnyebb megoldásnak találta, ha nem is üzen neki. Nem csoda hát, ha a barátnője megkérte a bátyját, hogy nézzen be hozzá a skót-felföldi látogatása során. Sophie már csak ilyen. Nem számított, hogy Connie hónapok óta egyetlen levelet sem küldött neki.

Elkapta Alec kezét, és igyekezett nem tudomást venni arról, hogy az érintés nyomán libabőrös lett. Gyorsan végigvezette az előcsarnokon, a könyvtár felé. Ez volt az egyetlen hely, ahová Duncan sohasem tette be a lábát. Connie menedéke. Ott nyugodtan, zavartalanul beszélgethettek. Legalább egy kis ideig.

Kinyitotta az ajtót, beterelte, majd bezárta maguk mögött a könyvtár bejáratát. Szerencsére Mrs. Morgan esténként gondoskodott arról, hogy égjenek a gázlámpák, hiszen tudta, ez az egyetlen hely a kastélyban, ahol Connie biztonságban érezte magát. Legalábbis nagyobb biztonságban, mint bárhol, ha a herceg otthon volt.

Vett egy mély levegőt, és megfordult. Alec mélyreható tekintetével találkozott. El is felejtette már, milyen jóképű… Robusztus, atletikus test, és egy tudós elme fura keveréke, határozottság és gyengéd erő, ami csak úgy húzta magához Connie-t. Egy ilyen férfinak semmi szüksége arra, hogy a dühét egy nála gyengébb emberen élje ki. Connie sosem találkozott Alecnél tisztességesebb és őszintébb férfival.

Összerezzent, mert eszébe jutott, milyen rosszul bánt vele a múltban. Sokszor figyelemre sem méltatta az összejöveteleken, csak azért, mert nem úgy bánt vele, mint a többi férfi.

Milyen bolond volt!

– Tehát Sophie küldte?

Más nem jutott eszébe. Bizonyára bolondnak tűnt.

– Megkért, hogy látogassam meg – hallgatott el egy pillanatra Alec, és a hercegné szemébe nézett. – Nos, hogy van, Lady Connie?

Még mindig a lánykori rangját használta, ami olyan otthonosnak hatott, eszébe juttatta a régi énjét. Azokat az időket, ahová örömmel menekült volna vissza.

Connie képtelen volt elviselni a fürkésző pillantást. Odasétált a kandallóhoz, lehunyta a szemét, és próbálta elfojtani a sírást. Odafent tényleg azt hitte, végleg elapadtak a könnyei.

Olyan könnyű lenne elmondani Alecnek, mi folyik itt. Ő nem kételkedne benne. Talán megpróbálná megmenteni. De mégis mit tehetne Kilmaine hercegével szemben, akinek a szava errefelé maga a törvény? És bár tudta, Alec képes megvédeni magát egy verekedésben, azzal is tisztában volt, hogy Duncan mindig tisztességtelenül harcol. Elég szolga és őr volt a birtokon ahhoz, hogy túlerőbe kerüljön.

Nem. Nem kockáztathatta, hogy baja essék. Azt sosem tudná megbocsátani magának.

Éltető levegővel töltötte meg a tüdejét, majd visszafordult Alec felé, és újra derűs mosolyt erőltetett az arcára.

– Minden rendben. Tökéletesen rendben, tényleg.

De Alec nem mosolygott, a homlokát ráncolta.

– Ne hazudjon nekem, Connie – indult meg felé, míg a hercegné azon nem kapta magát, hogy a hófehér nyakkendőjét bámulja.

Connie halkan felhördült, amikor Alec óvatosan megemelte az állát, hogy a szemébe nézhessen. A hercegné küzdött az érzéssel, amit a férfi érintése váltott ki belőle, a gyomra enyhén megremegett. Nem is tudta már, mikor ért hozzá valaki ilyen gyengéden. Ha volt ilyen egyáltalán.

– Mi folyik itt? És most kérem, az igazat mondja.

Alec hangja határozott volt, de Connie hallotta benne az aggodalmat is. Olyan régóta nem érezte, hogy valaki törődik vele…

– Ahogy már mondtam, minden rendben, doktor McGuiness – nyúlt fel óvatosan, és határozottan eltolta Alec kezét az álláról. – Milyen szemtelen! Hogy merészel a keresztnevemen szólítani, és megérinteni? Már hercegné vagyok. Vagy talán elfelejtette?

Ha elég leereszkedőnek hangzik, ahogy régen oly sokszor, talán Alec hisz neki, és magára hagyja.

– Dehogy. Nagyon is jól tudom – hátrált egy lépést a doktor, majd hűvösen meghajolt. – Bocsásson meg, úrnőm.

Alec hangjából megvetés áradt, Connie szíve pedig majd megszakadt. Biztos volt benne, hogy Alec egy rideg hárpiaként fog emlékezni rá, és bár gyűlölte még a gondolatot is, de így legalább megvédheti a bajtól.

– Megmondhatja Sophie-nak, hogy minden rendben – örömmel, nyugtázta, hogy a hangja rezzenéstelen, holott belül apró darabokra tört éppen. – Most pedig, ha megbocsát, dolgom van – biccentett a doktor felé, majd elsétált mellette az ajtó irányába.

Épp a kilincset akarta megfogni, amikor Alec átnyúlt a válla fölött, és rátenyerelt az ajtóra, nehogy kimehessen.

– Nem megy sehová, hercegné. Addig nem, amíg el nem mondja, mi a pokol folyik itt – súgta halkan Alec a fülébe. – Mert azt jól látom, hogy nincs minden rendben. Kérem, Connie, segíteni szeretnék.

A hercegné nagyot nyelt. Az ajtó és a doktor közé szorult, akinek a mellkasa finoman súrolta a hátát. Alec nem hagyta, hogy elmenjen, mégsem félt. Sőt! A késztetés, hogy megforduljon, és hozzápréselje magát a férfihoz, szinte már letaglózó volt.

Szent isten! Tudni akarta, milyen lehet megérinteni. Milyen lehet, ha valaki harag helyett szeretettel ér hozzá… Veszélyes gondolatok.

Lassan megfordult, megemelte a fejét, és a doktor szemébe nézett.

Ilyen közelről jól látta, hogy a friss borosta elborítja a férfi állát és arcát. El kellett volna tolnia magától, de Connie inkább finoman végigsimított a serkenő arcszőrzet vonalán.

Alec hevesebben vette a levegőt, és Connie elégedetten nyugtázta, hogy vágy lángol a szemében.

– Mit művel, Constance? – kérdezte Alec recsegő hangon, de nem lépett el tőle.

Connie közelebb hajolt hozzá, olyannyira, hogy betöltötte a férfi erdőre emlékeztető illata. Szantálfa és szappan keveréke. Tiszta és friss, mérhetetlenül férfias. Az illat, amiben el akart merülni.

A hercegné tudta, hogy a tűzzel játszik, de ebben a szent pillanatban Aleckel biztonságban érezte magát. Amióta férjhez ment, nem volt ilyesmiben része, és Connie kétségbeesetten vágyott a biztonságra.

A helyzet valósága szinte fülsiketítő robajjal csapott le rá, ahogy eszébe jutott a férje.

Mégis mit művel? Connie-nak fogalma sem volt róla, csak azt tudta, hogy Alec életét sodorja veszélybe, ha Duncan rajtakapja őket ebben a helyzetben. Nem, mintha tettek volna bármi rosszat, bár egy része nagyon is szeretett volna továbblépni.

Duncan viszont a legrosszabbra gondolt volna. Bármennyire nem szívelte őt a férje, mégiscsak ő volt a kedvenc játékszere, és a herceg végtelenül féltékeny férfi volt.

Connie-t elöntötte a félelem, szinte már fullasztóan szorongatta.

Alecnek azonnal távoznia kellett, még mielőtt Duncan úgy dönt, megkeresi. De a doktor nagyon makacs, mindig is az volt. Ha eltökélte, hogy választ akar, nem hagyja békén, amíg meg nem adta neki. Ha viszont az igazat mondja, csak ront a helyzeten.

– Jól van. Az igazság az, hogy unatkozom. Azt gondoltam, talán viszonyunk lehetne – kezdett bele, bízva abban, hogy a leereszkedő hangnem megteszi a kívánt hatást. – Mókás lenne, ha egy dolgozó férfi kényeztetne. Bizonyára enyhítene az unalmamon… vagyis talán.

Connie szinte émelygett a saját szavai hallatán. Alec tényleg kiállhatatlan nőszemélynek gondolja majd. De legalább biztonságban lesz.

Egyszerre volt boldog és csalódott, amikor a doktor határozottan hátrált egy lépést, és minden porcikájából áradt a hűvös tartózkodás.

– Nem zavarom többé ma este, hercegné – sétált el mellette Alec, és kinyitotta az ajtót.

Connie lába földbe gyökerezett. A gondolat, hogy soha többé nem látja a férfit, fájdalmasabb volt, mint azt elképzelni lehet.

Alec megállt a küszöbön.

– De ha úgy érzi, elmondaná az igazat ahelyett, hogy ellök magától… én mindig segíteni fogok. Csak bíznia kell bennem.

A hercegné megfordult, Alec továbbra is eltökélten nézett rá. Hát nem hitt neki. Egy része megkönnyebbült, a másik viszont összezavarodott. Mi van, ha tényleg viszonyt akar, csak magának sem vallja be? Ráadásul Alec nem tudhatta, hogy valójában soha nem merne ilyesmibe kezdeni.

– Tényleg nem értem, mire gondol. – Vajon beveszi a blöfföt? Egyelőre úgy tűnt, hogy nem. – Már megmondtam. Minden rendben.

– Látom a zúzódást a ruha csipkeujja alatt, úrnőm.

Connie önkéntelenül lepillantott a karjára. Biztos volt benne, hogy az anyag eltakarja a nyomok nagy részét, még ha csipkéből is van. Alecnek persze igaza volt. Halványan átsejlettek a nyomok, de csak a szakavatott szemnek tűnhettek fel. Egy doktornak mindenképpen.

Megacélozta magát, és újra Alec szemébe nézett.

– Emlékeznem kellett volna arra, milyen remek megfigyelő.

– Kellett volna – értett vele egyet Alec határozott, de mégis gyengéd hangon. – Hajlandó elmondani az igazságot?

– Nem tehetem…

Alec egy pillanatig némán nézte, Connie pedig úgy érezte, a tekintete mintha megpróbálna a lelke mélyére hatolni.

– Attól tartok, tudom, mi folyik itt. Annyit mondjon meg: biztonságban lesz ma éjjel?

Túláradó melegség töltötte el a hercegnét. Oly régóta nem kérdezték tőle ezt! A tudat, hogy Alec megtette, enyhített valamelyest a magányán.

Bólintott.

– Igen.

Legalábbis azután, hogy beszélt Mrs. Morgannel, és tett róla, hogy Duncan túl részeg legyen ahhoz, hogy bármit tehessen vele.

– Helyes. A Bika és Bozót fogadóban leszek, a város szélén – folytatta a doktor. – Úgy volt, hogy reggel útra kelek, de úgy döntöttem, maradok – tette hozzá, majd sarkon fordult, és elhagyta a könyvtárszobát.

Connie hallotta, ahogy csizmája kopogó hangját, ahogy lassan elsétált az előcsarnokon át a bálterem felé.

Jó pár mély lélegzetet vett, próbált megnyugodni. Nem tudta, mit gondoljon, vagy mit érezzen. Mindig is úgy gondolta, halálra rémülne, ha valaki a régi életéből rájönne, mi történik vele, de most nem érzett mást, csak megkönnyebbülést.

Hiszen így nem volt annyira egyedül.

De mielőtt elemezhette volna a helyzetet, meg kellett találnia Mrs. Morgant, hogy elrendezze Duncan ügyét.

Kikukkantott a sötét előcsarnokba, körbenézett, majd maga mögött hagyta a könyvtárat, és megindult a szolgák lépcsője felé. Hirtelen megtorpant. Újra átfutott rajta az a kellemetlen érzés. Valaki figyeli.

Megint körbenézett. Egyedül volt. A szolgák vagy a bálteremben szorgoskodtak, vagy odalent készítették a vacsorát. Milyen furcsa. Meg mert volna esküdni rá, hogy valaki nézi…

Megrázta magát. Enyhén megborzongott, majd folytatta az útját Mrs. Morgan felé, hiszen minél később beszél vele, annál több időbe telik majd Duncannek lerészegedni annyira, hogy ne legyen képes semmit sem csinálni vele az éjszaka folyamán. Nekiiramodott. Ha végez a házvezetőnővel, kisurran a bálteremből, és lesz végre egy nyugodt éjszakája.

Ha ágyba kerül, újra vágyakozhat a nemlétezésre, amit az alvás hoz el. Vagy ha azt nem is, de a szokásos rémálmok helyett talán a múltja látogatja meg… A jobb idők, amikor még fogalma sem volt arról, milyen kegyetlen is lehet az élet.