Volker Kutscher

ELESTEK MÁRCIUSBAN

Volker Kutscher

ELESTEK

MÁRCIUSBAN

A mű eredeti címe

Märzgefallene

Copyright © 2014, 2016

by Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Hungarian translation © Csősz Róbert

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

CSŐSZ RÓBERT

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 599 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Uwe Heldtnek

Jaj, tudják, nem bírok annyit enni, amennyit ki szeretnék hányni.

Max Liebermann

1933. január 30-án, a Brandenburgi kapun

átmasírozó fáklyás felvonulást nézve

Első rész
TŰZ

1933. február 25-től március 2-ig, szombattól csütörtökig

Volt egyszer egy hűséges huszár,

Szeretett egy lányt egy éven át,

Egy éven át s még sok évet,

A szerelme nem ért véget.

18. századi német népdal

A tűz egyidejűleg fellépő fény- és hőfejlődésből képződő jelenség.

Ha szilárd vagy folyékony testeken lép fel, akkor parázsnak nevezik, ha gázokban, akkor lángnak.

Meyer társalgási nagylexikona, 1905

1. fejezet

A férfi egy acélpillérnek támaszkodva ült a magasvasút sínpályájának az árnyékában, az állát a mellkasának támasztva, mintha csak elbóbiskolt volna. Az ember azt gondolhatta volna, hogy éppen a másnaposságát alussza ki, úgy kuporgott ott a régi, foltozott katonakabátban, a kamásliban és a lyukas kesztyűben, vastag gyapjúsapkáját mélyen a homlokába húzva.

Wilhelm Böhmnek fognia kellett a keménykalapját, különben az éles, fagyos szél lefújta volna a fejéről. Közvetlenül a magasvasút nollendorfplatzi állomása alatt álltak, alig egy kőhajításnyira a lépcsőfeljárótól, a halott mégsem tűnt fel senkinek, pedig napok óta ott lehetett már, de valahogy senki sem érezte fontosnak, hogy a mínusz fokokban az utcán heverő élettelen test miatt értesítse a rendőrséget. Böhm a lélegzetét is visszafojtotta, amikor leguggolt; a halott férfi, akit most szemügyre akart venni, egyszerű városi csavargónak tűnt, a berlini utcákat benépesítő hajléktalanok egyikének, akik mintha évről évre egyre többen lettek volna. A főfelügyelőnek az orrához kellett tartania a sálját, hogy levegőt tudjon venni, a halott ugyanis a hideg ellenére is úgy bűzlött az izzadságtól, a vizelettől és az alkoholtól, mint aki évek óta az utcán élt.

A mozdulatlan testet vékony, egyenetlen rétegben galambürülék borította, a cipőjétől egészen a gyapjúsapkájáig. Fentről, az acélgerendák közül hangos kurrogás hallatszott, rengeteg galamb gubbasztott a támfákon, egy valóságos galambkolónia, amelynek a tagjai jól látható nyomokat hagytak maguk után: a közelben a járda is mindenhol csúnyán össze volt piszkítva. Érthető, hogy a járókelők, legalábbis azok, akik ismerősek voltak a környéken, kerülték ezt a helyet, és inkább máshol vágtak át a magasvasút sínjei alatt.

Egy közrendőr, aki mindennap a Nollendorfplatzon rótta a köreit, végül – hány nap után is? – észrevette a vértócsát az élettelen férfi alatt, és értesítette a központi gyilkossági ügyosztályt. Breitzke őrmester arcán még mindig ott volt az elégedett mosoly, hogy végre sikerült megszabadulnia a holttesttől, és nem a saját rendőrőrsét kell zaklatnia vele. Senki sem töri magát egy olyan ügyért, amelyben egy mosdatlan hajléktalan az áldozat, még a 174-es őrs kollégái sem.

Böhm a sálját a szája és az orra elé tartva szemügyre vette a halottat. A férfi bal orrlyukából vékony csíkban vér csorgott, majd alvadt kis tócsává alakult a flaszteren. Vagy fagyott kis vértócsává, ebben a hidegben ezt nem lehetett pontosan megmondani. Ott, ahol végigfolyt a halott kabátján, a vért a nehéz szövet nagyrészt már magába szívta.

Böhm viszolyogva átkutatta a halott zsebeit, és talált egy régi, szakadt katonai igazolványt, amelynek az egyik sarka meg volt perzselődve, mintha a tulajdonosa el akarta volna égetni, de aztán visszariadt a tettétől, amikor az öngyújtó lángja az igazolvány sarkához ért. A főfelügyelő széthajtogatta a zsíros, összefogdosott iratot. Heinrich Wosniak tartalékos közlegény – született a vesztfáliai Hagenben 1894. március 20-án – a foltos papíron olvasható bejegyzések szerint 1915 augusztusában csatlakozott a keleti fronton harcoló első tartalékos gárda gyalogezredéhez, amelyet nem sokkal később áthelyeztek Flandriába. A lövészárkok poklát túlélte, mégis a katonai zubbonyában halt meg. A berlini koldusok – gyakran borzalmasan megnyomorított férfiak – jó része egyenruhát viselt, amelyet a háború óta le sem vett. Ők egykor a testi épségüket áldozták a hazáért, de most már senki sem törődött velük. A járókelők terhesnek érezték a kéregető hadirokkantak látványát, és minden részvét nélkül tekintettek rájuk. Hálával meg aztán végképp nem. Pedig ők vitték vásárra a bőrüket az otthon maradtak hazafiságáért.

– Nekilássak a nyombiztosításnak, főfelügyelő úr?

Böhm felpillantott. Gräf bűnügyi titkár állt mellette, az egyik a két segítője közül, akiket magával vitt a Nollendorfplatzra, és kis párafelhőket lehelt a hideg februári levegőbe. Még egy gyorsírót sem kapott, csak a bűnügyi titkárt és az egyik felügyelőjelöltet hozhatta magával. A testes főfelügyelő nagy nehezen felegyenesedett. Most, hogy kissé távolabb került a bűzlő holttesttől, végre ismét szabadon lélegezhetett.

– Lásson neki, Gräf! Kronberg emberei még Weddingben vannak, rájuk ma nem számíthatunk. – Böhm rámutatott a nyombiztosító bőröndre, amelyet a bűnügyi titkár a kezében tartott. – Vagyis be kell érnünk azzal, ami épp a kezünk ügyében van. Először is nézzen körül, hogy talál-e valamit! Cigarettacsikkeket, lábnyomokat, mit tudom én. Errefelé szerencsére nem sokan járnak, szóval ha talál valamit a járdán, az akár még nyom is lehet.

Gräf letette a bőröndöt, és felpattintotta a zárját.

– És mi van az ujjlenyomatokkal? – kérdezte.

– Azokat bízza csak rám! Az acéloszlopon talán lehet néhány. Már ha egyáltalán. Mégis ki megy ki az utcára kesztyű nélkül ilyen időben? – Böhm körülnézett. – Amúgy hol marad már Steinke?

– Biztosan a fényképezőgéppel bajlódik, nem tudja kiszedni a csomagtartóból.

Reinhold Gräf a jelzőtáblákkal és a bizonyítéktároló zacskókkal munkához látott, Böhm pedig odafordult az egyenruhás rendőrhöz.

– Heinrich Wosniak, mond önnek valamit ez a név?

– Azokbó’ az alakokbó’, akik itten szoktak lógni, én egyet se ismerek névrő’.

– De a halottat csak látta már?

– Mi?

– Úgy értem, ez mégiscsak a maga körzete. Talán látta már valahol ücsörögni. Vagy éppen koldulni. Valamelyik parkban aludni egy padon. Vagy valami ilyesmi.

Breitzke őrmester a vállát vonogatta.

– Ahhoz előbb látnom kén’ az arcát.

Böhm bólintott. A halott feje mélyen a mellkasára csuklott, az összetapadt haja pedig annyira a homlokába lógott, hogy alig lehetett kivenni az arcát.

– Csak akkor mozdíthatjuk meg, ha befejeztük a nyombiztosítást. Meg kell kérnem, hogy addig maradjon itt.

– Várjon csak! – Breitzke hangja hirtelen már nem is tűnt olyan unottnak, miközben rámutatott a holttest heges arcbőrére, amely valamennyire kilátszott a sapka alól. – Lehet, hogy ez a Krumpli lesz. Ottan szokott téblábolni a Nollén, odaát a földalattiná’, ottan lejmolja a népet.

– Azt hittem, hogy nem ismeri név szerint ezeket az alakokat.

– Hát ez csak amolyan becenév.

– Krumpli – ismételte meg Böhm. – Akkor az igazi nevét nem ismeri?

– Nem, hát mondom, hogy nem.

– Ha elkészültek a fényképek, akkor szép nyugodtan nézze majd meg az arcát! Talán tényleg ő lesz az.

Breitzke őrmester nem tűnt valami lelkesnek, de azért bólintott.

Böhm halk szitkozódást hallott. Steinke felügyelőjelölt közeledett a fényképezőgéppel, az ormótlan szerkezetet a hóna alá szorította, a vállára vetve cipelte a súlyos állványt. Hogy a jogvégzett felügyelőjelölt, aki közvetlenül az iskolapadból került át a Várba, valaha is jó lesz-e majd valamire, azzal kapcsolatban Böhmnek voltak kétségei. A felügyelőjelölt már egy évet lehúzott a bűnügyi rendőrségen, de még mindig úgy viselkedett, mint egy zöldfülű; a rendfokozatok és a fizetési osztályok terén viszont nagyszerűen kiismerte magát. Steinkének mégis jó esélye volt rá, hogy a sikeres vizsga után felügyelőként olyan emberek felettesévé válik, mint például Gräf, aki ugyan sokkal jobb bűnügyi szakember volt nála, ám sajnos hiányzott belőle a becsvágy, hogy letegye a felügyelői minősítő vizsgát. Böhm egyedül abban reménykedhetett, hogy Steinke esetleg mégis elhasal a vizsgán, nélküle is volt elég alkalmatlan bűnügyi felügyelő az Alexen.

– Na, csakhogy ideért, Steinke!

– Úgy érzem magam, mint egy málhás szamár – mondta a felügyelőjelölt, és ledobta az állványt a földre. Majd odament a holttesthez, és egy gyors mozdulattal belerúgott az élettelen testbe, mintha egy elgázolt kutya teteme lenne.

– Maga meg mit csinál, ember?

– Csak meg akartam bizonyosodni róla, hogy tényleg halott ez a csavargó, és nem csak hullarészeg.

– Ha nem lenne halott, akkor vélhetően mi sem lennénk itt – mondta Böhm. – Mostanában már nem tanítják, hogy egy tetthelyen semmihez sem szabad hozzáérni, amíg be nem fejeződik a nyombiztosítás?

– Dehogynem, csak...

– És mindettől eltekintve: a jövőben szíveskedjék nagyobb tisztelettel bánni a holttestekkel!

– Engedelmével, főfelügyelő úr, de ez csak egy járdakoptató, egy... mocskos csavargó. Nem is értem, minek kell egyáltalán kijönnünk egy ilyen alakhoz.

– Ezzel meg mit akar mondani? Maga szerint egy ilyen alak nem érdemli meg, hogy kivizsgáljuk a halála körülményeit?

– Én csak úgy mondtam.

– Maga csak ne mondjon semmit, inkább szerelje össze a fényképezőgépet, és végezze a dolgát! Jó lenne, ha végre haladnánk.

Egy pillanatra úgy tűnt, mintha Steinke mondani szeretne valamit, már a száját is kinyitotta, de a fejük fölött éppen ekkor futott be a magasvasút állomására egy szerelvény, és az acélos zakatolástól semmit sem lehetett érteni. A felügyelőjelölt csak legyintett egyet, majd nekilátott, hogy felállítsa a fényképezőgép állványát.

Böhm elővette a nyombiztosító kofferből a koromport, az ecsetet és a ragasztófóliát, és óvatosan elkezdte beporozni az acélállványzatot. A holttest közelében egyetlen ujjlenyomatot sem talált, úgy másfél méteres magasságban azonban két jó állapotban lévőre és egy félig elkenődöttre bukkant. Már elkezdte átvinni a nyomokat a fóliára, amikor Steinke megnyomta a fényképezőgép kioldógombját. A vaku fénye visszatükröződött az acéloszlopok szegecseiről, és a természetellenesen éles fényben a halott férfi most először tényleg halottnak tűnt, nem csak részegnek.

Böhm odavitte az ujjlenyomatokat a gyilkossági autóhoz, és megcímkézte a zacskókat. Miközben kényelembe helyezte magát a hátsó ülésen, az ablakon át egy pillantást vetett Gräfre, aki egy csipesz segítségével éppen felvett a földről egy cigarettacsikket, és gondosan megjelölte a helyét, majd Steinkére is vetett egy pillantást, aki még mindig olyan kedvetlenül kattintgatott a fényképezőgéppel, mintha továbbra sem értené, mi az ördögöt keresnek itt.

– És egy ilyen alakból egyszer bűnügyi felügyelő lesz – dörmögte a főfelügyelő, miközben nagy fejcsóválás közepette bezacskózta az első ujjlenyomatot.

– Manapság csak a megfelelő pártba kell belépni, és már sínen is az ember karrierje.

Böhm ijedten hátrafordult. A gyilkossági autó mellett Magnus Schwartz doktor állt, szokás szerint mintha skatulyából húzták volna ki, a jobb kezében a fekete orvosi táskáját tartotta.

– Nem lenne szabad ilyeneket mondania, doktor. – Böhm az állcsúcsával Steinke felé bökött, aki valamivel odébb még mindig a fényképezőgéppel bajlódott. – Sohasem tudhatjuk, mi üti meg manapság a fiatalok fülét. És hogy az adott mondat aztán hol köt ki.

– Akkor magának is óvatosabbnak kellene lennie, kedves Böhm. De én nem hagyom, hogy befogják a számat. Ennek a barna rémálomnak úgyis mindjárt vége. Egy hét múlva lesznek a választások.

– A próféta szóljon önből! – felelte Böhm.

A Steinkéhez hasonló alakokkal, akik már az egyetemen is a nemzetiszocialista diákszervezet tagjai voltak, ezekben a napokban nagyon elszaladt a ló. És nem csak Schwartz doktor remélte, hogy a birodalmi választásokkal hamarosan nagyot változik majd a helyzet. Végső soron Németországban még mindig demokrácia volt, bármennyit hadováltak is a nácik a nemzeti felemelkedésről.

Schwartz letette a táskáját, és körülnézett.

– Nem mondhatnám, hogy nagy erőkkel vonultak ki a helyszínre – jegyezte meg.

– Én már annak is örülök, hogy egyáltalán a gyilkossági autót ideadták, és nem kerékpárral kellett kijönnöm. Ha már egyetlen nyomrögzítő kollégát sem kapok. Kronbergék mostanában tele vannak munkával.

– No igen, nincs mit tenni – helyeselt Schwartz. – Mozgalmas napokat élünk. Újból beindult a választási kampány, és Németországban messze ezek a legegészségtelenebb időszakok. Rosszabbak, mint bármely influenzajárvány. De ez az ember itt – folytatta a doktor a holttestre mutatva – nem a politika áldozatának tűnik, vagy tévednék?

– Nem, de nem is az influenzajárványé.

– Ezt maguk már kiderítették? Akkor egyáltalán mi szükségük van itt még rám?

– Azért jobb lesz, ha maga is megnézi még egyszer. Nyilván nem csak úgy halálra fagyott.

Böhm az orvosszakértővel odasétált a holttesthez, amelyről Steinke éppen közeli fényképeket készített.

– Szerintem ennyi elég is lesz, Steinke. Hagyja a doktort, hadd végezze a munkáját!

A felügyelőjelölt készségesen engedelmeskedett. Breitzke őrmester, aki addig türelmesen ácsorgott mellettük, most lecsapott a kínálkozó lehetőségre.

– Elnézését kérem, főfelügyelő úr – szólalt meg –, de mielőtt még a doktor úr... Úgy értem, éppen maga mondta, hogy vegyem szemügyre közelebbrő’ is a halottat, ha mán lefényképezték...

– Igen?

– Mivel... – Breitzke a zsebórájára pillantott. – Lassan télleg folytatnom kéne a szokásos körutamat.

Böhm szigorúan az őrmesterre nézett.

– Jól van – mondta –, akkor nézze meg!

Böhm a hajánál fogva óvatosan megemelte a halott fejét, amely addig a mellkasára csuklott.

Úgy tűnt, mintha Heinrich Wosniak már-már szemrehányóan nézné őket a halott szemével. Az arcának a jobb oldala csupa heg volt, és meglehetősen gusztustalan módon tényleg egy aszott krumplira emlékeztetett. A jobb fülére szinte rá sem lehetett ismerni, a jobb szeme fölött hiányzott a szemöldöke. Olyan volt, mintha a fél arcát mindenféle maradék bőrcafatokból ragasztgatták volna össze. Ugyanakkor azokat a keserű arcvonásokat is jól ki lehetett venni, amelyeket a férfi magával vitt a halálba.

– Mondom én! Ez a Krumpli – állapította meg Breitzke érzéketlenül. – Mingyá’ megmondtam. Most má’ mehetek?

– Találó becenév – állapította meg Böhm. – Mi intézte el így ezt a szerencsétlent?

– Tán egy francia lángszóró, honnat tudjam? Mindenesetre má’ akkó’ is így nézett ki, amikó’ először elhajtottam a Nolléról.

– Maga elhajtotta onnan?

– Néha nagyon ráakaszkodott az emberekre. Olyankó’ mégiscsak közbe kell lépni.

Böhm bólintott.

– Akkor folytassa csak a szokásos körútját, őrmester! Előre a biztonságos Berlinért!

Breitzke tisztelgett, és fontoskodó arccal már éppen hátat akart fordítani neki, amikor Böhm még utánaszólt:

– És az írásos jelentését, kérem, még a mai nap folyamán juttassa el az Alexre!

Breitzke másodszor is szalutált, majd sietős léptekkel távozott.

Schwartz doktor lehajolt a halotthoz.

– Csúnyán összeégett. Másod- és harmadfokú égési sérülések.

– Akkor tényleg háborús szuvenír?

– Nem, annyira azért nem régiek a hegek. Ha engem kérdez, akkor ezeket két, legfeljebb három éve szerezhette.

Az igazságügyi orvosszakértő elővett egy nagyítót meg egy kis botlámpát az orvosi táskájából, és belevilágított a halott orrába.

Böhm egy darabig csak nézte, de minél tovább hallgatott az orvos, annál jobban kezdte elveszíteni a türelmét. Egyik lábáról a másikra állt, de megtartotta magának a kérdést, amely már ott volt a nyelvén.

Schwartz közben a szájába vette a lámpát, hogy szabadon használhassa mindkét kezét, és valamit dörmögött, de hogy mit, azt nem lehetett érteni. Végül felegyenesedett, és visszatette a táskájába az eszközeit.

– Teljesen nem vagyok biztos benne – mondta Schwartz doktor –, de nem csodálkoznék, ha valaki egy kötőtűt dugott volna fel a szerencsétlen flótás orrába, egészen az agyáig.

– Egy kötőtűt?

– Nem feltétlenül kötőtűt. De valami olyasmit, egy hosszú, hegyes tárgyat. Egyszerű, de hatékony módszer.

– Nem lehetett baleset? Mondjuk, valami arra alkalmatlan eszközzel akarta kitisztítani az orrát?

– Hát, nem akarok tiszteletlen lenni az elhunyttal. De először is, nem úgy néz ki, mint akit különösebben érdekelt volna a tisztaság, másodszor pedig, akkor még mindig ott szorongatná a kezében a corpus delictit. Vagy legalábbis itt lenne valahol a közelében, amennyiben nem volt harmadik szereplője az ügynek.

– És mi a helyzet a halál időpontjával?

Schwartz rápillantott a holttestre, amelyet egyfajta foltos cukormázként borított a zúzmara és a galambürülék.

– Ilyen hidegben nehéz megmondani. Már napok óta itt heverhetett anélkül, hogy az oszlás folyamata megindult volna. Egy megfagyott holttest ugyanis nem indul oszlásnak.

– Szóval a szokásos: bármi pontosabbat csak a boncolás után.

– Nem akarok hamis reményeket kelteni önben, főfelügyelő úr – válaszolta Schwartz kétkedő arckifejezéssel. – Sajnos elég valószínűtlen, hogy a holttest felnyitása pontosabb ismereteket nyújtana ebben a kérdésben. – Schwartz megvonta a vállát. – Lekérhetem a meteorológiai szolgálattól az elmúlt napok hőmérsékleti adatait, és megpróbálhatom ezeket a tényezőket is bevonni a vizsgálatba. De a halál beálltának időpontját így se lehet majd pontosan megbecsülni. Lehet, hogy egy napja hever itt, de az is lehet, hogy már egy hete.

– Hm – dörmögte Böhm csalódottan.

– Az lesz a legjobb, ha nekiállnak tanúkat keresni. Kérdezzék ki a járókelőket, akkor talán sikerül kideríteniük, mióta hevert itt holtan vagy legalábbis mozdulatlanul ez a szegény ördög. A francba már...

A doktor szentségelni kezdett. A fejük fölött az acélszerkezeten turbékoló galambok egyike egy világos foltot ejtett az orvos fekete télikabátján. Schwartz előkapott egy patyolatfehér zsebkendőt, és megpróbálta eltüntetni a kabátjáról a pacát. De nem igazán járt sikerrel, a foltból egy elmaszatolt fehér csík lett a bal vállán.

– Ha a galambok beszélni tudnának, kedves főfelügyelő úr – jegyezte meg Schwartz –, akkor egy lépéssel ön is közelebb lenne a megoldáshoz. De sajnos csak turbékolni és szarni tudnak.

Böhm nem válaszolt, mivel azzal volt elfoglalva, hogy elfojtsa a vigyorát.

– Azt javaslom, hogy gyorsan vitessük is el innen a holttestet – mondta az igazságügyi orvosszakértő –, ez a hely túl veszélyes számomra. Szívesebben folytatnám a munkát a Hannoversche Straßén, oda a galamboknak tilos a bejárás.

Böhm bólintott, és a holttestet borító, vékony galambürülék-réteget figyelte. Közben pedig azon gondolkozott, nem segíthetnének-e mégis valahogy a galambok.

2. fejezet

Hogy gyött a csuli, a csuli, a csuli be a spejzbe?

Willi Ostermann hangja recsegett a hangszórókból, és túlharsogta a Tietz áruház fedett belső udvarában a mozgólépcsőknél tolongó emberek hangzavarát. Egy leleményes eladó rákötött egy elektromos lemezjátszót a hangszóróra, és így a legnagyobb kölni áruház csarnokaiban nem volt menekvés a kölni tájszólásban énekelt sláger elől.

Amikor Rath meghallotta az áruházi lármával versenyt éneklő öreg Ostermann hangját, olyan érzése támadt, mintha soha nem is hagyta volna el Kölnt. Attól a sajátos feszültségtől, amely a hamvazószerda előtti napokban betöltötte a kölni levegőt, egy pillanat alatt otthon érezte magát. Mennyi idő telt el azóta, hogy utoljára ilyesmit érzett? Hány éve élt már egy olyan városban, amelytől mindez teljesen idegen volt? Csak most ébredt rá, mennyire hiányzott neki ez a karneváli láz. Még az elmaradhatatlan Ostermann-dalok is.

A Tietz belső udvarában álló kirakati bábukat cigányoknak, mexikóiaknak, muskétásoknak és bohócoknak öltöztették be, csíkos nadrágokat, flitteres zakókat, papírból készült műorrokat adtak rájuk, meg színes kalapokat, amelyekről szerpentinek lógtak és konfettik peregtek. A kosztümös bábok sztoikus nyugalommal figyelték a parókákkal, álarcokkal és sminkkészletekkel tömött polcok meg a bohókás kalapokkal, szűk szoknyákkal és konfekciókosztümökkel teli állványok előtt tolongó embereket. Mintha mindenkin pánik lett volna úrrá, már csak két nap, és itt a rózsák hétfője.

– Nem baj, ha nem olyan észvesztő – mondta Rath –, és az sem baj, ha nem túl eredeti.

– Eredeti dolgokat itt, a Tietzben úgysem találsz – válaszolta a mellette álló szőke férfi tamáskodva. – Mindazt, amit itt látsz, a következő napokban ezrek hordják majd.

Az elegáns filckalap karimája alatt, a szőke férfi szeme körül mosolyráncok jelentek meg. Paul szeme szinte mindig nevetett, még akkor is, ha a szája nem. Rath néha azt gondolta, hogy a barátja igazából gúnyos távolságtartással tekint a világra és erre a hétköznapi őrületre. Rath gyermekkora óta ismerte Paul Wittkampot, azóta, hogy a Rath család néhány évvel a háború előtt kiköltözött Klettenbergbe, és nem volt ember, akit nála jobban ismert volna. Bár az utóbbi években szinte alig találkoztak, elég volt csak egymásra pillantaniuk, és mindjárt tudták, mi jár éppen a másik fejében.

Rath megállt az egyik polc előtt, amelyen szép, katonás rendben óriási mennyiségű papír- és gumiorr várta a vásárlókat. Ostermannt közben már felváltotta a Monacos tánczenekar. Most a Volt egyszer egy hűséges huszár recsegett a hangszórókból.

– A lényeg, hogy senki se ismerjen fel – mondta Rath a műorrok között turkálva.

– Miért, mire készülsz? – kérdezte Paul, és a mutatóujjával megfenyegette a barátját. – Ne rosszalkodj, hamarosan házasember leszel!

– A hangsúly azon van, hogy hamarosan – válaszolta Rath, és kivette a legnagyobb gumiorrot, amelyet csak talált. – Most egyelőre karneválozunk egy nagyot. Mint a régi szép időkben.

Hogy valójában miért nem akarta, hogy felismerjék a karneváli forgatagban, azt már nem mondta el. Még mindig félt Kölnben, hogy felismeri LeClerk valamelyik riportere. És hogy akkor minden kezdődhet elölről. Az egykori újságcímek, amelyek annak idején, a Neusser Straßén történt halálos közjáték után jelentek meg, és amelyek jobban megviselték, mint ahogy Paulnak valaha is beismerte. Csak Berlinben talált végül nyugalmat.

Elgondolkozva bámulta a gumiorrot, egy hihetetlen méretű ormányt, amelyhez még fekete szemüveget és álbajuszt is ragasztottak. Rath egy hirtelen ötlettől vezérelve az arca elé tartotta.

– Na? Hogy nézek ki?

Az álbajusz egy kicsit csiklandozta a száját beszéd közben.

– Nyomj a fejedbe egy fekete kalapot – mondta Paul –, vegyél fel hozzá egy fekete szalonkabátot, és úgy fogsz kinézni, mintha egyenesen a Der Stürmerből pattantál volna elő.

Rath megnézte magát a legközelebbi tükörben. Tényleg úgy festett, mint egy antiszemita karikatúra – mint egy Isidor-gúnyrajz azok közül, amelyekkel a Der Angriff nevezetű náci szennylap annak idején rendszeresen csúfot űzött Bernhard Weißből, a berlini rendőrfőkapitány-helyettesből.

– Szerinted így kihúzom a gyufát az SA-soknál?

Paul vállat vont.

– Inkább a zsidóknál, akik azt hiszik, ugratni akarod őket.

– De hát ezrével állnak itt ezek az orrok – mondta Rath a polcra mutatva. – Ki tudja, kik veszik majd fel ezeket. És ha nem egy fekete kalapot, hanem egy piros-fehér csíkosat vagy valami hasonlót veszek fel hozzá, akkor inkább Lökött Tóni leszek, nem pedig egy Kohn.

– Csinálj, amit akarsz, Gereon! Abban mindenesetre biztos lehetek, hogy egy ilyen kosztümben nem fogod elcsavarni a hölgyvilág fejét. Így legalább nem kell majd vigyáznom rád.

– Miért, az volt a terved?

– Az esküvői tanúd ölbe tett kézzel nézze végig, ahogy az oltár felé menet letérsz az erény ösvényéről?

– Úgy nézek ki, mint aki ilyesmire készül?

Paul felnevetett.

– Nem, egész biztosan nem. Ezzel az orral legalábbis nem – mondta, és rácsapott Rath vállára. – Az ördögbe is, csomagoltasd be azt az orr-kerékpárt! Aztán átmegyünk hozzám, és áttúrjuk a farsangi ládákat. Vagy még be akarsz nézni a Cordsba?

– Nem. – Rath a fejét rázta. – Mára elég volt az áruházakból.

Egész délelőtt az üzleteket járták, hogy megvegyék az eljegyzési gyűrűket. A Hohe Straßén egy ékszerésznél végül megtalálták, amit kerestek, és gyorsan meg is rendeltek két egyszerű és elegáns gyűrűt. Azt is megbeszélték, hogy a gyűrűket Paul hozza majd el az üzletből és viszi magával Berlinbe, így nem kellett attól félni, hogy Charly idő előtt felfedezi őket.

Rath ezúttal nem garasoskodott, talán ezzel is a lelkiismeretét próbálta valamelyest megnyugtatni. Mivel a kölni utazása, még ha nem is akarta beismerni magának, egyfajta menekülés volt. Menekülés Berlinből, menekülés a hétköznapokból, menekülés Charly közeléből. Hónapokig tartó huzavona után végül kitűzték az esküvő napját, és ez egyre nagyobb fejfájást okozott neki, minél közelebb kerültek az eseményhez. Így aztán örömmel elfogadta Paul meghívását, hogy ünnepeljék még egyszer együtt a karnevált. Ráadásul Gennat is már hónapok óta azzal traktálta, hogy vegye ki végre a felgyűlt túlóráit.

A Schildergassére nyíló kijáratnál Rath mintha egy ismerős arcot látott volna feltűnni a nagy üvegablakok előtt a tömegben. Eltartott néhány pillanatig, mire leesett a tantusz: jó tíz évvel korábban történt, amikor elkezdett dolgozni a kölni rendőrségen, még a brit megszállók ellenőrzése alatt. Egy zsebtolvaj, az egyik első, akit letartóztatott. Schürmann... Eduard Schürmann vagy más néven a Kétujjú Ede. Három évet kapott annak idején, már amennyire Rath vissza tudott emlékezni, de nyilvánvalóan ez a három év sem volt elég, hogy beilleszkedjen a társadalomba: Ede a kinti nagy tolongásban az illendőség határait jóval túllépve szinte rátapadt egy testes, keménykalapot viselő úrra.

– Bocsáss meg egy pillanatra! Odakint majd találkozunk. – Rath ezzel Paul kezébe nyomta a megvásárolt holmikat, és kirohant az utcára. Ede barna kalapját egy pillanatra szem elől tévesztette ugyan, a kövér úriembert azonban nem. Az a tökfilkó szemlátomást még mindig nem vett észre semmit. Rath majdnem fellökte, amikor Edét üldözve elrohant mellette. A következő pillanatban megragadta a zsebtolvaj vállát.

– Nem vagy te lassan egy kicsit öreg ehhez a melóhoz?

Eduard Schürmann földbe gyökerezett lábbal hátrafordult. Rath a szeme sarkából látta, hogy a zsebtolvaj bal kézzel a háta mögé rejtett valami fekete dolgot.

– Mit akar tőlem? Ismerjük egymást?

– Eltelt néhány év, amióta találkoztunk, de te alig változtál valamit. Legalábbis a szokásaidat illetően – válaszolta Rath barátságosan mosolyogva. – Még mindig a kövéreket kedveled, mi? Azért, mert olyan lomhák?

Habár Ede nagyon igyekezett értetlen képet vágni, Rath látta, hogy az arca a barna kalap alatt egy árnyalatnyival sápadtabb lett.

– Felügyelő úr – mondta Schürmann egy félresikerült mosoly kíséretében –, no mán meg se ismertem. Aszondják, szögre akasztotta a munkát.

– Ahogy látom, te nem. – Rath tetőtől talpig végigmérte a férfit. – Holló nélkül dolgozol? Vagy az volt a baj, hogy túl gyors voltam?

– Mit teccik beszélni?

– Arról a pénztárcáról, amit az előbb csórtál el. – Rath hívogató mozdulatot tett a mutatóujjával. – Jobban teszed, ha ideadod nekem. Ha nem szeretnéd meglátogatni velem a Cords áruház mellett azt a nagy épületet.

Azzal rámutatott a rendőr-főkapitányság tornyára, amely komoran és fenyegetően magasodott a szürke égbolt felé a Schildergasse túlsó végén, akár egy középkori öregtorony.

– Ne mondjon mán ilyet, felügyelő úr, azok az idők mán régen elmú’tak. Én tisztes órásmester lettem.

– Tíz éve lecsukattalak többrendbeli zsebtolvajlásért, és most azt akarod bemesélni nekem, hogy a kitanultál egy szakmát, és abban dolgozol?

– Felügyelő úr, tényleg dutyiba kerültem, és ott is volt a helyem. De a Klingelpützbe’ megesküdtem, hogy jobb emberré válok. Van egy kis üzletem. Lássa? – Schürmann odanyújtott Rathnak egy névjegykártyát. – Csak mer’ az egész világ Edének hív, még ne gondolja, hogy örökre zsivány maradtam. Becsületes ember lettem, kérdezze csak meg az asszonyt!

Rath megnézte a névjegykártyát. Egy pillanatra teljesen elképedt. Erre aztán végképp nem számított.

E. Schürmann, órásmester.

Unter Krahnenbäumen – Eigelstein sarok.

– Ede Schürmann – mondta Rath –, nem éppen bizalomkeltő név. Ahogy a lakcím sem éppen az.

– Hívjon Eduardnak, az inkább illik egy órásmesterhez. Ami meg a címet illeti, tudja, a pályaudvar környékén is szüksége van ám a népeknek órára.

Időközben Paul is odaért hozzájuk.

– Mi a csuda történt? – kérdezte Paul. – Szükséged van segítségre?

Rath rámutatott a kövér úrra, akinek a keménykalapja már jó messzire eltávolodott tőlük a Schildergasse tolongásában, az útpadkán parkoló autók között.

– Tegyél meg nekem egy szívességet, és tartóztasd fel azt az embert! Azt a keménykalapos kövéret.

– Elkövetett valamit?

Rath a fejét rázta.

– Épp ellenkezőleg, ő az áldozat.

Paul előbb Rathra, majd Edére nézett, aztán ismét Rathra, mintha további magyarázatot várna. De amikor egyikük sem mondott semmit, megvonta a vállát, és nekilódult.

– A barátom feltartóztatja a kövér úriembert, akit megloptál – mondta Rath Edének. – Én pedig visszaadom neki a levéltárcáját.

– Nem tudom, miről teccik beszélni.

– Van egy baráti javaslatom számodra. Ideadod nekem azt a levéltárcát, és elfelejtjük az egészet. Vagy kettesben szépen besétálunk a Krebsgasséra, és ott megmotoztatlak.

– Tényleg nem tudom, miféle levéltár... – Schürmann meglepődve lenézett a földre. – Tán csak nem erre teccik gondolni?

A kövezeten, Rath lábához közelebb, mint Edéhez, egy fekete levéltárca hevert. Ede le akart hajolni érte, de Rath megelőzte, és felvette a tárcát. A bőr még meleg volt, és puha tapintású, mintha valaki nemrég a kezében tartotta volna. Rath kinyitotta a tárcát, talált benne némi aprópénzt, egy tíz- és egy húszmárkás bankjegyet, néhány kupont és az egyik mellékzsebben egy olyan személyi igazolványt, amilyet annak idején a britek állítottak ki a helyieknek a brit megszállási övezetben. 1923-ban a kövér néhány kilóval még könnyebb volt ugyan, de a fényképről egyértelműen ő nézett vissza Rathra. Wilhelm Klefisch, ez a név állt az igazolványkép alatt.

– Valaki elveszíthette, de hát nem is csoda ekkora tolongásban...

Rath szigorú pillantása elég volt, hogy véget vessen Ede magyarázkodásának. Mindent visszatett a helyére, és visszacsukta a levéltárcát.

– Még mielőtt félreértenéd a helyzetet: engem nem lehet csak úgy palira venni. Kizárólag a jóindulatomnak köszönheted, ha ma este otthon vacsorázhatsz a feleségeddel, világos?

– A napnál is világosabb, felügyelő úr – felelte Ede alázatosan meghajolva.

– Rajtad tartjuk a szemünket, Schürmann úr. Szóval jól vigyázz, nehogy még egyszer idegen zsebekbe tévedjen a kezed! Legközelebb nem úszod meg ennyivel.

Ede hallgatott.

– Megértettük egymást?

– De még hogy, felügyelő úr!

– Akkor tűnés.

Eduard Schürmann még egyszer meghajolt, és követte az utasítást. Rath pedig Paul keresésére indult, és meg is találta a vadul gesztikuláló kövér uraság mellett.

– Wilhelm Klefisch? – kérdezte Rath, amikor odaért hozzájuk. A kövér bólintott.

– Valamit elveszített, Klefisch úr – folytatta Rath a levéltárcát lobogtatva.

A kövér uraság megtapogatta a kabátját, majd elképedt arccal és hálásan pislogva elvette a Rath által odanyújtott levéltárcát.

– Köszönöm, uram! Hol találta?

– Amott, közvetlenül a Tietz bejáratánál. Az emberek egyszerűen átléptek rajta.

Klefisch kinyitotta a fekete bőrtárcát, és gyorsan átszámolta a bankjegyeket meg az érméket. Egyszer, kétszer. Majd harmadszor is.

– Hiányzik belőle ötven márka – mondta végül, és szemrehányóan nézett Rathra.

– Biztos benne?

A kövér bólintott.

– Holtbiztos. Senkit sem szeretnék elhamarkodottan meggyanúsítani, de...

Klefisch segélykérőn nézett Paulra, akit szemlátomást még mindig nem nagyon tudott hová tenni. Rathot minden bizonnyal tolvajnak gondolta. Vagy teljesen ostobának, vagy olyan tolvajnak, aki különösen rafinált trükkökkel dolgozik.

– Nem tudom, hogy maga mire gondol, de... – Rath elővette a rendőrségi igazolványát. – Ha tényleg hiányzik valamennyi pénz a tárcájából, akkor higgye el nekem, hogy nem én loptam el.

Klefisch alaposan és még mindig bizalmatlanul megnézte magának az igazolványt.

– De valakinek csak ki kellett vennie azt a pénzt.

Igen, gondolta magában Rath, és én azt is tudom, hogy ki volt az! De az az ember már árkon-bokron túl jár!

– Bemehetünk a főkapitányságra, és feljelentést tehetünk az ügyben – mondta Rath –, de rendőrként nem sok reménnyel kecsegtethetem. Ebben a hatalmas tolongásban bárki kivehette a pénzt, majd újból visszadobhatta a levéltárcát a földre. Örüljön neki, hogy legalább az iratai megvannak!

– Jól van, uram. Hagyjuk az egészet a csudába! De ahhoz mindenképpen ragaszkodom, hogy feljegyezzem a nevét!

Ez a hála, ha jót akar az ember, gondolta magában Rath, és közben egyre kisebbre hajtogatta Ede névjegykártyáját.

3. fejezet

Reinhold Gräf belépett az irodába, és lobogtatni kezdte az aktát, amelyért majdnem három órán át túrta a különféle levéltárakat és katalógusszekrényeket. Böhm felpillantott az íróasztalától, Steinke viszont semmiféle érdeklődést nem mutatott. A bűnügyi titkár kedvét viszont még a felügyelőjelölt arroganciája sem tudta elrontani, aki mindenki másnál különbnek tartotta magát, pedig még a felügyelővizsgát sem tette le. Gräfnek rögtön visszatért a jókedve, amikor megtalálta a Wosniak nevet viselő aktát. A halott csavargó már úgyis tönkretette a hétvégéjét, amelyet egyébként Connyval akart tölteni, de jó volt tudni, hogy most már legalább van valami kiindulópontjuk. Hogy most már legalább érdemes dolgozni. Vagy legalábbis talán.

Conny szerencsére megértő volt, amikor az ilyen váratlan bevetések keresztülhúzták a terveiket. Ez nem volt magától értetődő, és ezért Gräf nagyon halás volt neki. De hát mi mást tehetett volna? Ez már csak így megy, ha a rendőrségen dolgozik az ember.

– Az emberünknek, akit a Nollendorfplatzon találtunk, tényleg van aktája nálunk – jelentette be Gräf nem kevés büszkeséggel a hangjában, és letette az aktát Böhm íróasztalára.

– Nahát, hogy mik vannak! – A főfelügyelő elismerően bólintott. Ennél több dicséretre nem nagyon lehetett számítani tőle.

– Nos, engem ez nem lep meg, főfelügyelő – mondta Steinke megjátszott nemtörődömséggel, már-már unottan. – Amilyen antiszociális alakról van szó. Én előre megmondhattam volna magának, hogy biztosan van priusza.

– Ha maga ennyire jól látja a dolgokat, Steinke – jegyezte meg Böhm –, akkor nem értem, miért nem lett magából már régen rendőrfőkapitány.

– Én csak annyit akartam mondani, főfelügyelő, hogy nem elég csak az aktákat bújni. Az embernek az ösztöneire is figyelnie kell. – Steinke megütögette a mellét. – Bármiben fogadtam volna önnel, hogy ennek a csavargónak már volt dolga a rendőrséggel. Elég volt csak ránéznem a képére. Micsoda egy ábrázat! Rögtön mindent ért az ember, amikor meglátja.

– Nos – szólt közbe Gräf –, akkor úgy tűnik, ez esetben cserben hagyták az ösztönei.

– Hogyhogy? Hiszen maga mondta, hogy aktája van nálunk...

– Heinrich Wosniak neve – szakította félbe Gräf a felügyelőjelöltet – tényleg felbukkan ebben az aktában, csakhogy nem tettesként.

– Á, tényleg? – kérdezte Steinke felvont szemöldökkel. – Akkor mégis hogyan?

– Áldozatként.

Böhm felütötte az aktát.

– Gyújtogatás – mondta a főfelügyelő.

Steinke felállt az íróasztalától, és odament a főfelügyelőhöz.

– Úgy van – mondta Gräf. – Heinrich Wosniak egy gyújtogatás áldozata lett, és nem sokon múlott, hogy túlélte. – Gräf megköszörülte a torkát. – Megengedi, hogy röviden jelentést tegyek az ügyről?

Böhm beleegyezésként mordult egyet.

– Tehát... – Gräf belenézett a jegyzetfüzetébe. – Heinrich Wosniak harmincegy szilveszterének éjszakáján gyújtogatás áldozata lett. Hét halott, három súlyos sérült, akik közül az egyik öt nappal később belehalt a sérüléseibe. Valamennyien koldusok és hajléktalanok. A Bülowplatzon álló fakalyiba, amelyben meghúzták magukat, úgy lángolt, mint egy máglya.

– Emlékszem az esetre. Az újságok is lehozták. És éppen a mi emberünk az egyik túlélője az esetnek...

– Úgy van. Ő volt az egyik túlélő.

– Nem egy gyerek okozta azt a tüzet? – kérdezte Böhm.

Gräf bólintott.

– Hannah Singer. 1916-ban született.

– Tűzijátékkal játszott, vagy hogyan történt a dolog?

– Nem. – Gräf a fejét rázta. – Nem baleset volt. A kollégák a lángoló fakalyiba előtt kapták el a kislányt; a gyufaszálak, amelyekkel a tüzet okozta, még ott hevertek a lába előtt. Egy egész bőröndnyi gyufa volt nála, ugyanis gyufaárusként kereste a kenyerét.

– És miért csinálta?

– Ha mi azt tudnánk... – Gräf megvonta a vállát, és rámutatott az aktára. – Hannah Singert többször is kihallgatták, és az összes kihallgatási jegyzőkönyv itt van az aktában. Egész pontosan tizenegy. És egyik alkalommal sem mondott egyetlen szót sem. Minden jegyzőkönyv egyoldalas. Csak kérdések, válaszok nélkül.

– Nincs semmi felismerhető indíték?

– Semmi indíték, viszont van egy érdekes részlet: Hannah Singer az egyik áldozat lánya.

– Micsoda? – kérdezte Böhm elkerekedett szemmel.

– A kollégák feltételezései szerint ez lehetne a magyarázat a lány tettére. De hogy ez pontosan mit jelent, azt a bíróság sem tudta kideríteni.

– Talán az apa rámászott a lányára?

– Heinz Singer – mondta Gräf – egy szerencsétlen flótás volt, a háborúban mindkét lábát elveszítette. Fizikailag nem volt abban a helyzetben, hogy bárkire is rá tudjon mászni.

Böhm elgondolkozva bólintott, és átlapozta az aktát.

– Talán egyfajta kegyelemdöfés volt a lány részéről. Kegyes halál a nyomorékká lett apja számára.

– Élve elégetni valakit kegyes halál lenne? És miért kellene ehhez hat másik embernek is vele együtt meghalnia?

– Akkor talán gyűlöletből tette. Aki ilyet tesz, annak mégiscsak kell lennie valami indítékának.

– Vagy nem. Legalábbis nem olyan, amit mi is megértünk. Egy pszichológiai szakvélemény szerint Hannah Singer paranoid skizofréniában szenved. Úgy tűnik, a kislány beleőrült a hajléktalanlétbe. A bíró beutalta a lányt a bolondokházába.

– Pszichológia, pfff! – sziszegte Steinke. – Elég, ha csak meghallom ezt a szót! Micsoda egy zsidó marhaság! A gyilkosokat fel kell lógatni, nem pedig elmegyógyintézetbe küldeni.

– Hannah Singer még csak tizenöt éves volt, akkor sem végezték volna ki, ha mindent bevall – mondta Böhm. – De hát ezt jogászként magának tudnia kellene!

– A törvényeket meg lehet változtatni.

– Igen, de addig szerencsére nem, amíg nincs meg hozzá a többség a birodalmi gyűlésben. És az pillanatnyilag senkinek sincs meg, még a maga náci barátainak sem.

– De ez gyorsan megváltozhat.

– Ne legyen már ilyen nagy a szája, Steinke! Maga bűnügyi hivatalnok, vagy legalábbis az akar lenni, úgyhogy a jelenleg érvényes szabályokhoz kell tartania magát. Ha tetszik, ha nem.

– Azért azt csak elmondhatja az ember, hogy mit gondol!

– Nagyban megkönnyítené a munkánkat, kolléga úr – felelte Böhm –, ha nem osztaná meg velünk az összes gondolatát.

4. fejezet

Gereon Rath ott állt az íróasztalán, és a rá jellemző furcsa tekintettel nézett vissza rá. Kihívóan, ugyanakkor zárkózottan, magába fordulva. Az mindenesetre látszott rajta, hogy a fotós alaposan meglepte. A fénykép bevetés közben mutatta Gereont, az öltönye kissé gyűrött, a keze a kabátzsebben, mogorván a kamerába bámul. A képet Reinhold Gräf készítette nagyjából két éve, az egyik tetthelyen, a Tiergartenben. És a kép most ott állt az ő íróasztalán, a kolléganőitől kapta ajándékba tavaly nyáron, miután bejelentették az eljegyzésüket. Egy ajándék, amelyet félig tréfának szántak, hogy egy kicsit ugrassák vele a G ügyosztály új kolléganőjét, Charly azonban rögtön az íróasztalára állította a képet. Senkit sem akart megbántani, hogy nem becsüli meg eléggé az ajándékot. Sőt, valamiért még tetszett is neki a kép. Reinholdnak volt érzéke a fotózáshoz.

Azon kapta magát, hogy már megint az A ügyosztályon eltöltött időre gondol. Annak idején sokat volt együtt Reinhold Gräffel, tanúkat hallgattak ki, és néha gyanúsítottakat is. Bár elvileg gyorsíróként alkalmazták, Wilhelm Böhmöt ez egyáltalán nem zavarta. Gyorsan felismerte, hogy van érzéke a nyomozói munkához, és annak megfelelően bánt is vele. Akkoriban még ő is nagyon élvezte a rendőri munkát. Akkor, amikor még nem is volt rendőr.

Most felügyelőjelöltként hivatalosan is részévé vált a rendőrség gépezetének, erre mivel foglalkozik? Gyerekcsínyekkel.

Az íróasztalán heverő levonatokat éppen most küldette át neki Wieking bűnügyi tanácsos asszony a laborból. Az összes fényképen ugyanaz volt. Egy csupasz téglafal, egy nagy tűzfal, amilyeneket százával lehetett látni Weddingben, Friedrichshainban, Neuköllnben vagy a többi munkásnegyedben. És a falra keresztben valaki fehér festékkel azt pingálta fel: Ébredj, Németország, pusztulj, zsidó! Szépen kerekített betűkkel, mint akinek bőven volt ideje festegetni. De ezt a szöveget valaki vörös festékkel áthúzta, és kapkodva alápingált egy másik szöveget: Németország, nyisd ki a szemed, Hitler egy (pics)árja!

Az árja szót kiegészítették néhány betűvel. Charly önkéntelenül is elmosolyodott, amikor először elolvasta a mondatot. A kolléganője, Karin van Almsick ugyanakkor szent komolysággal vizsgálgatta a fényképet, sőt még egy nagyítót is elővett hozzá.

– Nem tudom, miért csak azokat kell megtalálnunk, akik a második mondatot írták – mondta Charly. – Végül is alapvetően tilos politikai jelszavakat mázolni a falakra, teljesen mindegy, milyen szépen ír valaki.

– De hát azon múlik minden, hogy milyen ügyért küzd az ember! – vágta rá Karin van Almsick nem kis meglepetéssel a hangjában, mintha csodálkozna rajta, hogy egy ilyen magától értetődő dolgot el kell magyaráznia Charlynak. – Különben is: hová jutunk, ha minden siheder büntetlenül bemocskolhatja mások tulajdonát?

Charly semmit sem válaszolt. Siheder. Szóval ezért kerültek a fényképek az íróasztalára. Mivel a politikai rendőrség azt gyanította, hogy valami elvadult fiatalokból álló galeri pingálta a falra a jelszavakat, a fiatalkorú bandák pedig a női bűnügyi rendőrség hatáskörébe tartoztak. A politikai rendőrségnek újabban elég dolga akadt azokkal a felnőttekkel, akiknek a világnézete nem számított elég korszerűnek.

– Bármibe lefogadom, hogy a Vörös Patkányok csinálták. Ők már tavaly nyáron is ilyeneket mázoltak a falakra.

Karin van Almsick arca úgy ragyogott a lelkesedéstől, hogy Charlyt a rosszullét környékezte. Nagyítóval a kezében és a kockás szoknyájában a kolléganője úgy nézett ki, mint Sherlock Holmes női kiadása valami vicclapból.

A Vörös Patkányok egy tizenévesekből álló csoport volt a Kösliner Straße környékéről, amely ártalmatlan bandaháborúkat vívott más, ugyancsak fiatalokból álló csoportokkal, sőt néha még az SA-sokkal is kibabráltak, különféle jelszavakat pingáltak az SA-s törzskocsmák falára, vagy homokot és vizet öntöttek az autóik benzintankjába. A Patkányokról egyvalamit ugyanis egészen biztosan el lehetett mondani: habár semmiféle pártfegyelmet nem ismertek, és sem a kommunistáknak, akik a Kösliner Straße környékén még mindig a legerősebbnek számítottak, sem a szociáldemokratáknak nem engedelmeskedtek, de mindenképpen vörösök voltak.

És pontosan emiatt szúrták Friederike Wieking szemét. Charly felettese nem csinált titkot abból, mennyire örül, hogy az új birodalmi kancellárt Adolf Hitlernek hívják. És hogy reményei szerint Hitler kormánya tovább hivatalban marad majd annál az egy-két hónapnál, amennyit az utóbbi néhány birodalmi kormány kibírt.

Charly viszont abban reménykedett, hogy gyorsan véget ér majd ez a barna rémálom. De összeszorult a gyomra a rémülettől, ha belegondolt, hányan ajnározzák csak a női bűnügyi rendőrség állományából Hitler kormányát. De a női bűnügyi rendőrség nem volt egyenlő Németországgal, Berlinnel meg aztán végképp nem. Charly nem tudta elképzelni, hogy a németek többsége az urnáknál is megerősítené a nemzeti felemelkedést, ahogy a nácik a vezérük kancellári kinevezését emlegették.

– A Vörös Patkányok, igen, lehetséges. – Charly megvonta a vállát. – És mi lesz, ha tényleg elkapjuk őket? És sikerül rájuk bizonyítanunk valamit?

– Na mégis mi lenne? Megkapják a jól megérdemelt büntetésüket.

– Vagy egy SA-s segédrendőrhorda kékre-zöldre veri őket.

– És akkor mi van? Egy kis verés még senkinek sem ártott. Ha már a szüleik elmulasztották idejében elfenekelni őket.

Charly felállt.

– Ne haragudj – mondta a cigarettájára mutatva –, de egy kis szünetet kell tartanom.

Karin bólintott.

– Ha már úgyis a teakonyha felé mész, tennél fel vizet? Éppen főzni akartam egy teát.

– Hát persze. – Charly megpróbált az arcára erőltetni egy mosolyt, de érezte, hogy nem sikerült.

A teakonyhát közösen használták a folyosón dolgozó többi rendőrnővel, és Charly nagyon örült, hogy egyikükkel sem találkozott, miközben megtöltötte és a rezsó főzőlapjára tette az ütött-kopott teáskannát. Tisztában volt vele, milyen ügyekkel foglalkoznak a női bűnügyi rendőrségen. Fiatalkorú-bűnözés, lánybandák, kiskorú prostituáltak ügyei és a modern idők hasonló vadhajtásai. De már beletörődött a helyzetébe, bármennyire hiányzott is neki Gennat gyilkossági osztálya és az ott folyó munka – és bármennyire irigyelte is Gereont a munkájáért. De most mit csinálnak? Laposra ülik a hátsójukat egy túlfűtött irodában, pedig Charly sokkal szívesebben dolgozott volna odakint az utcán; nem csinálnak mást, mint súlyos politikai bűncselekményekké fújnak fel ártalmatlan gyerekcsínyeket. Bandázó fiatalokat üldöznek, akik nem szívelik az új birodalmi kancellárt, és másoktól eltérően nem rejtik véka alá a véleményüket, hanem telepingálják vele a házfalakat.

A kantinban nem voltak sokan. Charly a büfében vett egy kávét és egy diós süteményt. Tulajdonképpen nem nagyon szerette a süteményeket, de néha meglepte magát egy-egy szelettel, mivel a régi szép időkre emlékeztették. Nem nagyon volt olyan megbeszélés Gennatnál, amikor ne lett volna sütemény az asztalon. Charlyban a gyilkossági ügyosztály testes főnöke is többet látott egyszerű gyorsírónőnél, ő is nagyra értékelte a bűnügyi éleslátását.

A tálcájával az asztalok között egyensúlyozva hirtelen úgy érezte, mintha a süteménnyel ő maga varázsolta volna oda a férfit, aki egyedül üldögélt az egyik sarokasztalnál. Wilhelm Böhm volt az, egy csésze kávé mellett, kissé oldalt, az egyik oszlop mögött.

– Jó napot, főfelügyelő úr! Leülhetek önhöz?

Böhm olyan meglepetten nézett fel, mintha valami tiltott dolgon kapták volna. A bosszúság azonban gyorsan eltűnt az arcáról.

– Charly! Hát persze, üljön csak le!

Charly letette a tálcáját az asztalra, és helyet foglalt.

– Régen találkoztunk – mondta.

Böhm bólintott.

– Igen, mondhatjuk.

Charly beleharapott a diós süteménybe, és majdnem köhögőrohamot kapott. Szörnyen száraz volt, össze sem lehetett hasonlítani Gennat süteményeivel. Innia kellett egy korty kávét, hogy újból meg tudjon szólalni.

Böhm törte meg a hallgatást.

– Hogy van egyébként? – kérdezte. – Sok a munka a női rendőrségnél?

Charly félretolta a süteményt, és kézbe vette a cigarettáját.

– Ahogy vesszük! – felelte, és rágyújtott egy Junóra. – Többnyire rutinügyek. Nem összehasonlítható egy gyilkossági nyomozással. Mostanában ártalmatlan falfirkákkal foglalkozunk. És úgy csinálunk, mintha súlyos bűntettekről lenne szó. – Charly felhúzta a vállát, de maga sem tudta, hogy miért. Mintha csak bocsánatot kellene kérnie, hogy ilyen munkát végez.

Böhm bólintott.

– Jaja, úgy tűnik, mostanában eltolódtak a hangsúlyok. Ma például megkaptam, hogy túl sok energiát fordítok egy meggyilkolt hajléktalannal kapcsolatos nyomozásra. Miközben a rendőrségnek fontosabb feladatai lennének.

– Ki mondta ezt? Csak nem Gennat?

Böhm a fejét rázta.

– Egy jöttment segédrendőr mond ilyet. Valami SA-legény ma reggel a Nollendorfplatzon, akit egy felháborodott polgár hívott oda. Találtak egy holttestet a téren, de én így is csak három emberrel mentem ki helyszínelni. És elég egyértelmű volt, hogy az a hajléktalan nem természetes módon halt meg.

– De hát ez mindig is így volt, a többség korábban sem nagyon értette a munkánkat.

– Ez igaz, de ez a barnainges kötekedő, a hőn szeretett Göring úrnak hála, még rendőrnek is csúfolhatja magát. Egy gyilkossági nyomozásnál semmi szükség egy ilyen segédrendőrre.

– Egy ilyen esetben, engedelmével, az állományban lévő rendőrök közül sincs mindenkire szükség. Nekem legalábbis ez volt a tapasztalatom.

– Ebben ismét csak igaza van – válaszolta Böhm vigyorogva. – Jó beszélgetni magával, Charly. A régi időkre emlékeztet. A régi, szebb időkre.

– Higgye el nekem, nagyon örülnék, ha az A ügyosztály ismét kikérne egy gyilkossági nyomozáshoz.

– De hát maga is tudja, mennyire nem örül a felettese az ilyesminek. És Wieking bűnügyi tanácsos asszony, hogy is mondjam, igen határozottan képviseli a véleményét.

– Jónak mondja!

Charly elnyomta a Junót, megitta az utolsó korty kávéját, és indulni készült.

– Maradna még egy pillanatot, Charly? Szívesen... szívesen meghallgatnám a véleményét egy kérdéssel kapcsolatban. Arról van szó... – Böhm a kávéját kavargatta, pedig a csésze már üres volt. – Szóval, a galambürülékről lenne szó, és... Á, most már teljesen összevissza beszélek! – A kávéskanál csörömpölve a csészealjra hullott. – Az lesz a legjobb, ha az egész történetet elmesélem magának elölről. – Üljön le, hozok még két kávét.

Charlynak eszébe jutott az irodája, a kolléganője, az ablakpárkányon sorakozó sok cserepes virág és az időközben már biztosan kihűlt tea, amelyet Karin főzött neki. Úgyhogy bólintott, és újból elővette a cigarettatárcáját a kézitáskájából.

5. fejezet

Teáscsészék csörömpöltek a tálcán, amelyet Frieda éppen ekkor hozott be a szalonba, és Rath nem érezte a legjobban magát a bőrében. Még az anyja barátnőivel kávézva sem feszengett volna ennyire, mint ennek a két úrnak a társaságában. De Rathék szobalányán kívül egyetlen nő sem tartózkodott a helyiségben. A férfiak némán nézték, ahogy a lány megtölti a csészéjüket, és csak azután szólaltak meg, hogy Frieda – akit Engelbert Rath egy biccentéssel kiküldött a szalonból – becsukta maga mögött az ajtót.

– Köszönöm a meghívást, Engelbert! – Az ablaknál ülő férfi, aki a legkényelmesebb fotelben foglalt helyet, a teáját kavargatva hátradőlt.

– Szóra sem érdemes, Konrad. Hiszen tudom, milyen jólesik egy fél óra pihenő a rengeteg hivatalos program között. Karnevál, választási harc... és közben még a várost is irányítania kell valakinek.

– Ki tudja, még meddig? – A látogatójuk kinézett a Siebengebirgsalleera, ahol a feketére lakkozott szolgálati autója parkolt. A sofőr a kerítésnél állt, és cigarettázott. – Attól tartok, hamarosan több szabadidőm lesz, mint szeretném.

– Hogy mondhatsz ilyet, Konrad? – Engelbert Rath megpróbálta egy mosollyal elűzni a vendége rosszkedvét. – A birodalmi választásokon először jól az orrukra koppintanak, aztán egy héttel később jönnek az önkormányzati választások, és véget ér a náci kísértetjárás. Már novemberben is több millió szavazatot veszítettek, most már leszálló ágban vannak.

– De szép is lenne! – A látogatójuk a teáját kortyolgatta. – Nem, nem, Engelbert. Az én időm főpolgármesterként lejárt. A mi időnk lejárt. A nácik most már nem fogják kiengedni a kezükből a hatalmat.

A főpolgármester a náci szóban az á-t röviden ejtette, amely így inkább naccinak hangzott.

Rath már korábban tartott tőle, hogy a beszélgetés a politika körül forog majd, az apja ugyanis egyfolytában politizált, a jelenlegi vendég meg aztán pláne. Engelbert Rath igen büszke volt rá, hogy tegezte Konrad Adenauert, és ez a barátság az utóbbi húsz évben nagyon jó hatással volt a bűnügyi igazgató hivatali előmenetelére.

Rath előszedte a cigarettatárcáját a zsebéből. Tudta, hogy az apja, tekintettel a nemdohányzó Adenauerre, ezúttal lemond a kedvenc délutáni szivarjáról.

Ő azért ennek ellenére rágyújtott egy Overstolzra, és kinézett az ablakon. A sofőr időközben visszaült a fekete limuzinba. Hideg volt odakint, még ha nem is annyira, mint Berlinben.

Engelbert Rath bosszúsan a fiára pillantott, mielőtt válaszolt volna Adenauernek.

– Most még minden nyitott, még zajlik a választási harc – mondta a bűnügyi igazgató. – Ezért nem fogadtad te sem a múlt héten Hitlert, amiben egyébként teljesen egyetértek veled. Hitler ugyanis kampányolni jött Kölnbe, nem pedig birodalmi kancellárként. És a horogkeresztes zászlót is ezért vetetted le a Deutzer Brückéről.

– Úgy van. Mivel fontos, hogy férfiasan és méltósággal harcoljak a polgármesterként töltött utolsó napjaimban.

Adenauer letette a csészéjét, és előszedett egy papírlapot a zsebéből, majd széthajtogatta, és megmutatta az apának és a fiúnak. Egy röplap volt az. Le Adenauerrel!, olvasta Rath.

– Ez az egyetlen üzenet, amellyel ez a barna csürhe kampányol. Március 12. után is szívesen hivatalban maradnék, de már nem számítok rá. Gussie-t és a gyerekeket már felkészítettem a helyzetre. – Adenauer a gondolataiba merülve kevergette a teáját. – Erőszakkal kellett volna szembeszállni Hitlerrel – szólalt meg végül –, már egy éve meg kellett volna tenni. Most már túl késő.

– Én nem tudom osztani a pesszimizmusodat, Konrad! A Hitler-kormány csak Hindenburg kegyéből van még hatalmon. Ha a barnák túlzásba viszik a dolgot, akkor a birodalmi elnök szépen leállítja őket. A választók pedig...

– Hindenburgnak fogalma sincs a politikáról – szakította félbe Adenauer a barátját. – Ahogy annak az áskálódó Papennek se. Mi csak leszerződtettük egy kis időre Hitler urat, állítólag ezt mondta az úri klubban, ahová jár. Szinte el sem hiszem, hogy egykor a mi pártunkban volt ez a vesztfáliai macskajancsi.

– A mi választóink sohasem fognak a barnákra szavazni. A katolikus választók hűségesen kitartanak a Centrumpárt mellett!

– Lehet. De megfeledkezel a nőkről. Azok egytől egyig vakon követik Hitlert. – Adenauer úgy bámult ki az ablakon, mintha az összes német asszony a Rath-villa előtt gyűlt volna össze. – Nem lett volna szabad választójogot adnunk nekik. A női választójog volt az első szög a demokrácia koporsójában.

– Nem tudom... Az én Erikám biztosan nem a barnákra szavaz. És bizonyára a te Gussie-d sem.

– A választásokon most már egyébként sem sok múlik. Az utca már rég a náciké. Ha másként nem, hát majd erőszakkal elveszik, amit akarnak.

– Á, a politika! – legyintett Engelbert Rath. Szemlátomást elképzelhetetlennek tartott egy olyan jövőt, amikor már nem tudná kihasználni a Centrumpárttal és a szociáldemokratákkal kialakított jó kapcsolatait. Vagy legalábbis nem tartotta érdemesnek, hogy túl sok és túl komoly gondolatot vesztegessen rá. – Fontosabb dolgok is vannak az életben – folytatta, de Gereon tudta, hogy valójában nem így gondolja. Engelbert Rath számára a politika volt a világ legfontosabb dolga, már amennyiben segítette a szakmai előmenetelét. – Hogy van Gussie, és hogy vannak a gyerekek?

– Köszönöm! Mindannyian nagyszerűen. Habár az SA egyre pimaszabb. Amióta a barnaingesek segédrendőrként játszhatják a bazári majmot, már az utcán is szaglásznak utánunk. Azt mondják, amikor megszólítjuk őket, hogy ők csak védőőrizetet adnak. Te nem tudnál csinálni velük valamit?

– Sajnálom, de meg van kötve a kezem. – A nagy Engelbert Rath hirtelen teljesen tehetetlennek és erőtlennek tűnt. Egy pillanatra repedezni kezdett a mindenható bűnügyi igazgató álarca. – Az SA-nak saját vezetése van – magyarázta –, saját parancsnokaik vannak, és nem lehet őket bevonni a rendőr-főkapitányság függelmi rendszerébe.

– Látod, Engelbert, pontosan erről beszélek. A mi időnk lejárt. – Adenauer letette a teáscsészéjét, mintha ezzel a mozdulattal is bizonyítani akarná az utolsó mondatát.

Rath kinézett az ablakon. A sofőr időközben megint kiszállt, hogy elszívjon egy újabb cigarettát. A kölni főpolgármester szolgálati gépkocsijában bizonyára nem gyújthatott rá.

– És az ifjabb Rath úr hogy van? Ismét itt, Kölnben? – kérdezte Adenauer, Gereon pedig hirtelen nem vette észre, hogy a kérdést személyesen neki szánták. De amikor felfigyelt rá, hogy a főpolgármester egyenesen az ő szemébe néz a keskeny indiánszemével, önkéntelenül is kihúzta magát a székében. Adenauer úgy bámulta, mintha át akarná világítani. – Mégiscsak visszatér ide a Rajnához?

– Csak átmenetileg. – Rath a torkát köszörülte. – Túl sok a túlórám, így váratlanul kaptam néhány szabadnapot.

– És hogy tetszik önnek Berlinben? Belakta már a várost?

Rath megvonta a vállát, és leverte a hamut a cigarettájáról.

– Gereon hamarosan megnősül – suttogta az idősebb Rath mosolyogva. – Egy hamisítatlan berlini hölgyet vesz el feleségül.

– Na, ezek ám a hírek! Gratulálok!

– Szívből köszönöm, főpolgármester úr!

– És hol tartják majd az esküvőt? Itt, a Szent Brúnóban vagy maguknál Berlinben?

– Mi... ööö... Mi majd... Szóval előbb még...

– Gereon menyasszonya evangélikus – mondta Engelbert Rath, és ez úgy hangzott, akár egy bocsánatkérés.

– Persze, persze. Berlin. – Adenauer a fejét rázta, és úgy tűnt, mintha csodálkozna, hogy a német birodalmi főváros egyáltalán létezik. – Akkor bizonyára a karnevál miatt jött.

– Igen, természetesen. Úgy értem, többek között. – Rath úgy érezte magát, mintha kihallgatáson lenne. – És mindenekelőtt természetesen azért, hogy meglátogassam a szüleimet.

– A kedves menyasszonyát is magával hozta? Alkalomadtán majd mutassa be nekem!

– Én... Nem. Ritter kisasszony dolgozik. Felügyelőjelölt, és...

– Egy rendőrnő?

Rath bólintott.

– Igen. Nagyon jó rendőr.

– Mi már megismerkedtünk Ritter kisasszonnyal – igyekezett megmagyarázni a dolgot Engelbert Rath. – Elbűvölő fiatal hölgy. – Itt rövid szünetet tartott. – Már meséltem Gereonnak, hogy idén végre ismét láthatjuk a karneválhétfői nagy felvonulást. A te támogatásodnak hála, Konrad.

– Én csak közvetítettem. A kölni üzletemberek nagyvonalú adományainak köszönhető minden.

– Dicséretes ez a szerénység, Konrad. De ha már erről beszélünk, meg szeretném kérdezni, hogy holnap esetleg a városháza erkélyén... Már korábban megkértelek volna, de engem is váratlanul ért, hogy hazalátogatott a fiam. Szóval nagy gondot jelentene számodra, ha...

– Gondot? Ugyan már! Egy Rath számára mindig lesz hely az erkélyemen. – Adenauer tekintete Engelbertről Gereon Rathra vándorolt. – Nagy megtiszteltetés lenne számomra, fiatal barátom, ha holnap önt is a társaságomban tudhatnám.

– Ó, köszönöm! – Rath annyira meglepődött, hogy képtelen volt bármi mást válaszolni.

– Ez csak magától értetődik. – Adenauer végigmérte a ferde szemével, Rath pedig egy pillanatra úgy érezte magát, mint egy próbababa a kirakatban. – Talán maga is eljátszik néha a gondolattal, hogy egy nap visszatér Kölnbe. Nagy szükségünk lesz tisztességes rendőrökre a ránk váró nehéz időkben.

– Majd átgondolom, főpolgármester úr – mondta Rath, és tudta, hogy nem gondolja komolyan. Charlyt sohasem tudná rávenni, hogy Kölnbe jöjjön, Erika és Engelbert Rath közelébe. És tulajdonképpen ő maga sem akart soha többé visszajönni. Most már Berlin volt az otthona, az a különös város, amely oly kevéssé otthonos, de valahogy mégsem engedi el az embert.

Adenauer az ezüst zsebórájára nézett, amelyet a mellényéből húzott elő.

– Na, most mennem kell. A sofőröm már biztosan türelmetlen. – Ezzel felállt, és kezet nyújtott a két Rathnak. – Örülök, hogy találkoztunk, Engelbert! És hidd el, tényleg nagyra értékelem, ha egy barátom kitart mellettem ezekben a nehéz időkben.

Miután a ház ura személyesen kikísérte a főpolgármestert, Rath egy darabig még az ablaknál maradt. Végignézte, ahogy a sofőr kinyitja a gépkocsi ajtaját, és rágyújt egy újabb cigarettára. Amikor odakint a ház előtt beindult a motor, Engelbert Rath is visszatért a szalonba.

– Páholyból nézhetem a karnevált a városháza erkélyéről – szólalt meg Gereon, és eloltotta a gyufát. – Mivel érdemeltem ki ezt a megtiszteltetést?

– De hát magad is hallhattad: azzal, hogy Rath vagy.

– És miből gondolod, hogy én páholyból szeretném nézni a felvonulást? Lehet, hogy én az egyszerű köznép békaperspektíváját részesíteném előnyben.

– Itt az most nem érdekes, hogy te mit szeretnél. Demokrataként kötelességünk megmutatni magunkat, különösen ezekben a zavaros időkben.

– Ki mondta neked, hogy én demokrata vagyok?

– Gereon!

– És azok közül, akik lentről figyelnek majd bennünket, hányan tudják ezt? Ők csak fejeket látnak, Köln legfontosabb fejeit, a karnevál három méltóságát is beleértve. Az embereket egyáltalán nem érdekli, hogy demokraták vannak-e odafent, vagy sem. És te komolyan azt hiszed, ha nem demokráciában élnénk, akkor más fejeket lehetne látni a városháza erkélyén.

– Konrad Adenauerét mindenesetre nem lehetne látni. Hallottad, hogy beszélnek róla a nácik.

– Á, azok csak pofáznak, de hát már ismerjük őket! A választások után összemennek, mint a mosott ruha. Te meg a pártbéli barátaiddal együtt újból nyeregbe kerülsz.

– Bárcsak igazad lenne! Konrad másként látja a helyzetet.

– Adenauer csak belefáradt a polgármesterkedésbe. És mindig is borúlátó volt, te is tudod.