A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Deborah Feldman: Exodus, revisited –
My Unorthodox Journey to Berlin

Originally published in the United States of America by Blue Rider Press, an imprint of Penguin Random House LLC, 2014 and by Plume, an imprint of Penguin Random House LLC, 2015

First revised edition published by Plume, an imprint of Penguin Random House LLC, 2021

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Blue Rider Press, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Fordította

Getto Katalin

Copyright © 2014, 2021 by Deborah Feldman

Hungarian translation © 2021 Getto Katalin

Magyar kiadás © 2021 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Féder Márta

ISBN 978-963-433-964-9

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország

www.ekonyv.hu

A jiddis szavak magyar átírását és a zsidó vallásra, illetve kultúrára vonatkozó utalásokat ellenőrizte: Vince-Schweitzer Judith

A személyiségi jogok védelmének érdekében a könyvben szereplő egyes személyek nevét és felismerhető vonásait a szerző megváltoztatta.

Dem Andenken meiner unvergesslichen Großmutter gewidmet!

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Senki sem számított arra, én a legkevésbé, hogy a haszid közösségből való kilépésem története ennyi olvasót érdekel majd. Az udvarias hangú elutasító levelek tucatjai, amelyeket 2009 óta kaptam különböző kiadóktól, mind arra hivatkoztak, hogy a könyvem túlságosan belterjes, valamelyik helyi napilap oldalaira kívánkozó témát dolgoz fel. Később aztán, amikor az egyik kiadó mégis bizalmat szavazott nekem, a bennfentesek tapintatosan figyelmeztettek, hogy ne tápláljak túlzott reményeket. Így aztán az Unortodox című munkám váratlan sikere (az alcím – Hogyan fordítottam hátat a haszid közösségnek – a marketingosztályon született) mindannyiunkat váratlanul ért. A bennfentesek egyszer csak sejteni kezdték, hogy az Unortodox talán mégis igazi amerikai történet, éppúgy, ahogy a mormonok vagy a mennoniták közösségeiből, szektáitól menekülők történetei, amelyek a kor memoárirodalmának legnépszerűbb témái közé tartoznak, vagy a lázadó amis kamaszoké, akikről több dokumentumfilm is készült akkoriban. Szerkesztők, publicisták, menedzserek latolgatták, vajon értelmezhető-e a vallásos szektából való kiválás története a szabadság és a boldogság keresésének hagyományos amerikai keretein belül.

A kiadóm érthető módon szerette volna meglovagolni az Unortodox sikerét, amely a közösségből való kiválásom legizgalmasabb részénél maradt abba – nem azért, mintha meg akartam volna fosztani az olvasókat a történet folytatásától, hanem mert a könyvet túlságosan gyorsan írtam, és egyszerűen nem tudhattam még, milyen lesz életem előttem álló, új szakasza. A kiadóm azt javasolta, hogy folytassam az emlékirataimat; felvetette, mi lenne, ha bejárnám az országot, és az élményeimet igazi amerikai módra írnám meg. Legyen benne szex, drog, rock and roll, ahogy kell. Mintha attól a hedonista tobzódástól válnék amerikaivá, amit a családom és a közösség, amelyből származom, súlyos bűnként ítél el. Mindennél jobban vágytam arra, hogy írhassak, hogy íróként érvényesülhessek, így aztán némi szorongással, de eleget tettem a kiadó kívánságának.

Ám hamarosan rá kellett jönnöm, semmi remény arra, hogy valaha is amerikai legyen belőlem. A világ, amelyben nevelkedtem, egy tizennyolcadik századi európai stetl világa, ahol más nyelven beszéltünk, más kultúrát vallottunk magunkénak, és nem polgári, hanem vallási törvények szabályozták az életünket. A kitörés a zárt közösségből szintén az amerikai hagyomány része, de csak azért, mert Amerika olyan csoportoknak is otthont ad, amelyekből muszáj elmenekülni. Egy biztos: számomra az Egyesült Államok sosem volt az az ország, amiről úgy érezhettem, ismerem és megbízhatok benne – ezért sosem lehetett az otthonom.

Végül benyújtottam a kiadómnak a kéziratot, amely részben az ismeretlen, és meglehetősen elutasító idegen felségterület felfedezéséről, részben pedig a családom tengerentúli gyökereinek feltárásáról szólt, amire oly régóta készültem már. Úgy éreztem, kettészakadok énem két fele között: az egyik meg akar felelni az elvárásoknak, a másikat mágnesként vonzza az ismeretlen. Arra vágytam, hogy az utóbbiról írhassak, de a bennfenteseknek az volt a véleményük, hogy a történetem túlságosan európaias. Az amerikaiak önmagukról akarnak olvasni, erősködött a szerkesztőm, hiszen te magad vagy az amerikai álom, írj arról! Végül minden elém tornyosuló akadály ellenére európai lettem. Új hazát leltem azon a földrészen, amely az elbeszélő irodalom bölcsője volt. Kezdetben azonban úgy éreztem, mivel nincs „megfelelő” történetem vagy „amerikai” személyiségem, semmi sem indokolja, hogy a saját sorsomról írjak. Új nyelvre váltottam, amely sokkal közelebb áll az anyanyelvemhez, és belevetettem magam a régi-új világba. Könnyebben ment, mint gondoltam. Végül belevágtam, és megírtam mindazt, amit Európában éltem át – az európai olvasók számára.

Most, annyi év múltán, az Unortodox című Netflix-sorozat világsikere, amelynek köszönhetően számtalan nyelvre lefordították a művemet, azt bizonyítja, hogy a történetem igenis egyetemes érvényű. Tekintet nélkül arra, hogy a vallásos közösségből való kilépésem milyen földrajzi körülmények között történt, korántsem csak a helyi közönség érdeklődésére tarthat számot, ahogy attól sokan féltek. Történeteink kincsestára a kulturális és nyelvi határokat átlépve egyre inkább közös forrássá válik. Az az elbeszélés, amit ebben a kötetben tárok az olvasó elé, annak a folyamatnak az eredményeként született, amelynek során az átélt változásokat életem egy későbbi szakaszának nézőpontjából értelmeztem. Kétségtelen, az elmúlt évek jó néhány meglepő fordulatot tartogattak, miután elhagytam a haszid közösséget, mégis azt remélem, sikerül meggyőznöm az olvasót arról, hogy történetem mindenki számára érvényes tanulságokkal szolgál.

ELŐSZÓ

A New York City Williamsburg nevű városnegyedében elzártan élő szatmári haszid közösség, amelyben felnőttem, gyermekeit azokra az ősi bibliai törvényekre tanítja, amelyek keletkezése a jeruzsálemi templom idejére tehető, a zsidóság szétszórattatását megelőző időkre, amikor a zsidóknak még voltak bizonyos képzeteik arról, hogy mit jelent az otthon, és ennek megfelelően öntudatosak voltak. Ezeket az ősi törvényeket főként a zsidóság életkörülményeiben beállt változások alakították, és még ha ritkán is alkalmazták őket, mindenképpen annak a nagy örökségnek a részei voltak, amelyből népünk vigaszt merített a száműzetés idején.

Nagyanyám kertje azon kevés kivételek egyike volt, amelyekre nem vonatkoztak a mindent szigorúan szabályozó törvények. A nagyszüleim házának udvara talán az utolsó hely volt Williamsburgben, ami nem volt lebetonozva. Nagyapám úgy kezelte ezt a kis földdarabot, mintha a mi saját, külön bejáratú szent földünk lenne. A törvényeknek megfelelően művelték, mintha gazdaság lett volna, nem pedig a nagyanyám privát szentélye, a szépség ritka szigete, ahova visszahúzódhatott, ha békére vágyott. A nagyapám ragaszkodott hozzá, hogy életünk egészét vallásos szabályok által igazgassa, nemcsak azokon a területeken, ahol ez elvárás volt, hanem mindenütt. Persze a kert sem kerülte el a figyelmét. Ez a vasfegyelem megnyugtatóan hatott rá a háború alatt átélt zűrzavar után. Nagyanyám azonban, aki szintén holokauszttúlélő volt, a természet rendjét mindenek fölé helyezte. A konfliktus, amely újra és újra kipattant közöttük házaséletük sok-sok együtt töltött éve alatt, és talán az a konfliktus is, amely az én lelkemben is hamar forrni kezdett, nagy valószínűséggel nagyszüleim régi, egymásnak feszülő meggyőződéseire vezethető vissza. A vitában a nagyapám győzött: a kertet, amelyet a nagyanyám annyi éven át nagy odaadással művelt, végül a bibliai törvényeknek vetették alá. Az ősi regula rugalmatlan alkalmazása a miniatűr éden esetében végzetesnek bizonyult, és egyúttal elhalványult nagyanyám régi, általam ismert lénye is, amit csak évekkel később ismertem fel, amikor fizikai hiányának hirtelen rám szakadó terhével kellett megküzdenem. Érzelmi és spirituális értelemben már sokkal régebben elveszítettem őt, az öregedés felmorzsolta a személyiségét. Egyre messzebbre sodródott tőlem, és végül örökre bezárult mögötte annak a világnak a kapuja, amelynek mindig is egyetlen, magányos lakója volt, és amelynek tájait egyedül ő ismerte.

• • •

Abban a világban, amelyben felnőttem, a vallási dogmák az élet minden területére behatoltak, senki és semmi nem menekülhetett előlük. Én már akkor úgy éreztem, hogy bensőségesebb kapcsolatban vagyok Istennel, mint a körülöttem élő bölcs öregemberek, akik gyanúm szerint félreismerték őt. A gyermek gőgje volt ez, aki nem ismerte a szenvedést és a megaláztatást. Az öregek, akik megélték az apokalipszist, új, posztapokaliptikus istenképet alkottak maguknak, egy haragvó, fékevesztett istent, akit csak azzal lehet kiengesztelni, ha a közösség tagjai lemondanak mindazokról az engedményekről és kedvezményekről, amelyeknek bonyolult rendszere egykor úgy szőtte át a vallásunkat, mint egyszerű szabású ruhadarabot a cirkalmas hímzés. A mi közösségünk tagjai éppen arra törekedtek, hogy a vallás szigorú köntösét egyre szorosabbra vonják maguk körül, és így a hitélet kíméletlen szigora révén visszakaphatják azt a biztonságérzetet, amitől egyszer s mindenkorra megfosztották őket. Minél nyitottabbá vált körülöttük a világ, ők annál inkább bezárkóztak.

Amikor abba az életkorba léptem, mikor lassan nekem is alá kellett volna vetnem magam az otthonomként ismert kis stetl szigorú reguláinak, tapasztalnom kellett, hogy bizonyos erők egymásra hatása következtében tudatomnak abban a zugában, amelyet a szabályok érintetlenül hagytak, független gondolatok kezdtek bontakozni. Később arra is rá kellett döbbennem, hogy ha olyan helyet keresek, ahol érvényt szerezhetek az elképzeléseimnek, el kell hagynom a közösségemet, és soha többé nem is térhetek vissza oda. Amikor így tettem, azonnal megpróbáltam ledobni magamról a rám kényszerített, régi énemet, amit kinőttem, mint a kagyló a héját; csak remélhettem, hogy ami a héj alatt keletkezett és a felszínre, a fény felé emelkedik, az a valódi önmagam.

Azonban rá kellett ébrednem, hogy lényem két oldala, az, amit valódinak gondoltam, és az, amit mesterségesnek, művinek éreztem, elválaszthatatlanul összefonódik, és amikor magam mögött hagytam a régi életemet, ezt az önmagába kapaszkodó gyökérzetet mindenestül kitéptem a talajából. Időbe telt, mire beláttam, hogy többet ártok magamnak, mint amennyi előnyöm származik belőle, ha megpróbálom kibogozni az összegubancolódott gyökereket, ha megpróbálom elválasztani egymástól identitásom két részét. Amikor ott találtam magam azoknak a láthatatlan korlátoknak a túloldalán, amelyek korábban elzártak a külvilágtól, szemernyi kétség sem maradt bennem: biztosra vettem, hogy a jövőm odakint van. De még nem ismertem ki magam az ismeretlen tájon; nem tudtam eligazodni a két territórium – a múlt és a jövő – között elterülő senkiföldjén. Nem volt más eszközöm, mint az az erkölcsi iránytű, amelyet a nagyanyám hagyott örökül; a nagyanyám, akinek a szelleme mintha újjáéledne bennem, és mint az iránytű reszkető mágnesnyelve, egyre csak a helyes, a valódi irányt keresi. Ez az iránytű segített felismernem, hogy arra a titokzatos vidékre nem a múltam megtagadásán keresztül vezet az út; ellenkezőleg, ha oda akarok jutni, azokat az ösvényeket kell megkeresnem, amelyek visszanyúlnak a múltba. Meg kellett találnom azokat a hidakat, amelyek elég erősek voltak ahhoz, hogy biztonságosan közlekedjem rajtuk a múlt és a jövő között. Fel akartam számolni a szakadékot, ahogy a seb két szélét ölti össze az ember; össze akartam békíteni az erőket, amelyek mintha mindig egymásnak feszültek volna, pedig valójában mindvégig egymás ellensúlyaiként és kiegészítőiként működtek.

• • •

Most, több mint tíz évvel a haszid közösségből való távozásom után személyiségem két fele, amely egy időben, mégis egymástól elválasztva bontakozott ki, végre összefonódhatott. Először érzem magam épnek és egésznek itt, az Óvilágban, amely hiába régi, számomra mégis új. Ma is őrzöm a múlt emlékeit, nemcsak a közelmúltét, hanem a régi időkét is, és talán ennek köszönhetően alakult úgy, hogy azt gondolom, a jövő végtelen, meghatározatlan, és nem egy individuális, szeszélyes isten, hanem mi magunk alakítjuk.

Életemnek abban a szakaszában, amelyről a könyvem szól, bizonyos értelemben menekültként éltem. Sajnos sok sorstársam, akik ugyanazt az utat járták, mint én, végül saját kezükkel vetettek véget az életüknek. Mi vár arra az emberre, aki kinyit egy ajtót, de a másik felén csak űrt talál? Mi vár mindazokra, akik olyan útra indulnak, ahonnan nincs visszatérés? Az utóbbi évtized során folyton az járt a fejemben, hogy vajon megérkezem-e valaha oda, ahova indultam. A sorstársaim öngyilkosságáról szóló újabb és újabb híreket személyes csapásként éltem meg, amelyek hatására egyre fogyott bennem a remény. Úgy éreztem, mindegyikük azokra a kérdésekre felelt, amikor megtette az utolsó lépést a szakadék felé, amelyeket én is újra és újra feltettem magamnak. És azt a kérdést is feltettem magamnak, hogy én vajon miért nem követem a példájukat. Csak jóval később jöttem rá: azért, mert a lábam mindvégig szilárd talajon taposott. Amikor szakítottam a környezetemmel, azt gondoltam, a nagyanyámat is elvesztettem, aki a szeretet és a szépség egyetlen forrása volt az életemben. Mégis, az ő személyes sorsa ragyogta be az utat, amelyen a múltam megismerése felé lépkedtem, és az ő harmóniaérzéke tanított meg arra, hogyan békíthetem össze énem egymásnak feszülő részeit. Európa, amit a haszid közösség tagjai felperzselt földnek tartottak, mágnesként vonzott, és bármilyen hihetetlen is, többé nem az vagyok, aki menekül a múltja elől, hanem az, aki visszatalált hozzá.

Berlin, 2020.