Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

T. J. Klune

Wolfsong

Tor Books, 2023

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Linkai Virág

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-190-7

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2023 by T. J. Klune

© Hungarian translation 2024, Szente Mihály

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A farkasok daláról

Amikor a földút végén lakó kisfiú immár felnőtt férfiként visszatér, Ox megteheti, hogy nem hallgat a dalra, ami ott harsog kettejük között?

Ox tizenkét éves volt, amikor az apja megtanított neki egy rendkívül fontos leckét. Azt mondta, Ox semmit sem ér, és az emberek soha nem fogják megérteni. Aztán elment.

Ox tizenhat éves volt, amikor találkozott a fiúval az úton, a fiúval, aki beszélt, beszélt és beszélt. Ox később megtudta, hogy a fiú azt a napot megelőzően majdnem két évig nem szólalt meg, és hogy a fiú ahhoz a családhoz tartozik, ami nemrég költözött be a földút végén álló házba.

Ox tizenhét éves volt, amikor megismerte a fiú titkát, és az az alfák, a béták és az ómegák vörösére, narancssárgájára és lilájára festette körülötte a világot.

Ox huszonhárom éves volt, amikor a gyilkos megérkezett a városba, és kitépett egy darabot a lelkéből. A fiú, mialatt véreres szemében bosszúvágy izzott, üldözőbe vette a szörnyeteget, és a következményekkel nem törődve elhagyta Oxot.

Három év telt a sorsdöntő nap óta – és a fiú visszatért. Csakhogy most már felnőtt férfi, és Ox már nem teheti meg, hogy nem figyel a kettejük között harsogó dalra.

Elynek, azokért a Tumblr-linkekért.

Tudod, melyikekről van szó.

A szomjúság valós.

Ó, kérlek, ne menj, felfalunk, úgy szeretünk!

(Maurice Sendak: Ahol a vadak várnak)

porszemcsék / hideg és fém

TIZENKETTŐ voltam, amikor apám lerakott egy bőröndöt az ajtóhoz.

– Az minek? – kérdeztem a konyhából.

Sóhajtott egyet, halk és reszelős hangon. Kellett neki egy pillanat, hogy megforduljon.

– Mikor értél haza?

– Nemrég – feleltem. A bőröm viszketett. Nem éreztem jól magam.

Apám a falon lévő, régi órára pillantott. A műanyag borítólapja repedt volt.

– Későbbre jár, mint gondoltam. Figyelj ide, Ox... – Megrázta a fejét. Nyugtalannak látszott. Bizonytalannak Apa sokféle volt. Részeges. Hamar haragra gyúlt, és durván beszélt, és eljárt a keze. Egy édes ördög, akinek a nevetése úgy dübörgött, mint az a régi Harley-Davidson WLA, amit az előző nyáron felújítottunk. De sosem volt nyugtalan. Sosem volt bizonytalan. Sosem volt olyan, mint akkor.

Valami rettenetesen viszkettem.

– Tudom, hogy nem vagy a legokosabb fiú – mondta, és a bőröndre pillantott.

És ez igaz volt. Nem sok aggyal áldott meg a sors. Anyám azt mondta, minden rendben velem. Apám azt gondolta, túl lassú vagyok. Anyám azt mondta, ez nem verseny. Apám épp teleszívta magát whiskyvel, és elkezdett ordítani, meg tárgyakat összetörni. Nem ütötte meg anyámat. Legalábbis, azon az éjszakán. Anyám sokat sírt, de apám nem ütötte meg. Ebben teljesen biztos vagyok. Amikor végre a régi székén elterülve hortyogni kezdett, besurrantam a szobámba, és a takaró alá rejtőztem.

– Igen, uram – mondtam neki.

Megint rám nézett, és a halálom napjáig esküdni fogok arra, hogy valamilyen szeretetet láttam a szemében.

– Ostoba, mint egy ökör{*} – mondta. Az ő szájából nem hangzott sértésnek. Csak úgy mondta.

Megvontam a vállamat. Nem először mondta ezt, bár anya megkérte, hogy hagyja abba. De nekem nem volt gondom vele. Az apám volt. És ő mindenkinél jobban tudta.

– Sok szar fog rád zúdulni – mondta. – Az életed java részében.

– Nagyobb vagyok, mint a legtöbb ember. – Úgy mondtam ezt, mintha jelentett volna valamit. De tényleg nagy voltam. Az emberek féltek tőlem, bár nem akartam. Nagyra nőttem. Mint az apám. Nagydarab ember volt, és a hasa is nagyra dagadt, a piának köszönhetően.

– Az emberek nem fognak megérteni – mondta.

– Ó...

– És nem fognak befogadni.

– Nincs szükségem rájuk – mondtam. Nagyon szerettem volna, ha befogadnak, de értettem, hogy miért nem akarják ezt.

– Mennem kell.

– Hová?

– El. Nézd...

– Anya tudja?

Apám nevetett, de nem olyan hangon, mintha viccesnek talált volna valamit.

– Hogyne. Talán. Tudja, hogy meg fog történni. Valószínűleg, már egy ideje tudja.

Tettem felé egy lépést.

– Mikor jössz vissza?

– Ox. Az emberek szemetek lesznek. Ne foglalkozz velük! Csak tartsd lehajtva a fejedet!

– Az emberek nem szemetek. Nem mindig – Nem sok embert ismertem. Igazi barátom nem volt. De azok, akiket ismertem, nem voltak szemetek. Nem mindig. Csak nem tudták, mit kezdjenek velem. A legtöbben. De ez így volt rendben. Én sem tudtam mit kezdeni velük.

Aztán apám azt mondta:

– Egy darabig nem fogunk találkozni. Talán sokáig.

– Mi van a szervizzel? – kérdeztem tőle. Gordónál dolgozott. Amikor hazajött, gépzsír, olaj és fém szaga áradt belőle. Az ujjai feketék voltak. Voltak ingjei, amire ráhímezték a nevét. Curtis – ez állt rajtuk vörös, fehér és kék cérnával. Mindig is ezt tartottam a legcsodálatosabb dolognak – az ingre hímzett név a nagy ember ismertetőjele. Apám néha megengedte, hogy elmenjek vele. Amikor hároméves voltam, megmutatta, hogyan kell olajat cserélni. Amikor négy, megmutatta a gumicserét. Amikor kilenc lettem, megmutatta, hogy kell felújítani egy 1957-es Chevy Bel Air Coupe motorját. Azokon a napokon, amikor hazaértem, belőlem is gépzsír, olaj és fém szaga áradt, és késő éjszaka azt álmodtam, hogy egyszer lesz egy ingem, amire az én nevemet hímezik. Oxnard, ez áll majd rajta. Vagy talán csak annyi, hogy Ox.

– Nem érdekel Gordo – felelte apám.

Amit én hazugságnak éreztem. Gordo nagyon fontos ember volt. Sokszor mogorván viselkedett, de egyszer azt mondta, amikor elég idős leszek, keressem meg, és beszéljünk egy munkáról. „A magunkfajta fickóknak össze kell tartaniuk” – mondta. Nem tudtam, hogy ez mit jelent, de jólesett az, hogy egyáltalán gondolt rám.

– Ó... – Csak ennyit tudtam felelni apámnak.

– Téged nem bántalak meg – mondta erre. – De minden mást bánok.

Nem értettem.

– Ez miről...? – kérdeztem, mert nem tudtam, hogy miről szól.

– Bánom, hogy itt vagyok – mondta. – Nem bírom tovább.

– Jól van, ezen tudunk segíteni – feleltem, és arra gondoltam, hogy elmehetünk máshová.

– Nem tudsz, Ox.

– Feltöltötted a telefonodat? – kérdeztem tőle, mert ez sosem jutott eszébe. – Ne felejtsd el feltölteni, hogy felhívhassalak. Új anyagot vettünk matekból, és nem értem. Mr. Howse azt mondta, tőled kérjek segítséget.

Én viszont tudtam, hogy apám sem ért jobban a matekfeladatok megoldásához, mint én. Matematika-előkészítőnek nevezték a tantárgyat. És ez megijesztett, mert már ezt az előkészítőt is nehéznek találtam. Mi lesz velem, amikor rátérünk az igazi matematikára?

Ismertem az arcot, amit apám akkor vágott. Ez volt a haragos arca. Dühös lett.

– Kurvára nem érted, mi? – csattant fel.

Próbáltam nem összerezzeni.

– Nem – feleltem, mert tényleg nem értettem.

– Ox – mondta az apukám –, nem lesz matekozás. Nem lesz telefonálás. Ne akard, hogy téged is megbánjalak!

– Ó... – Csak ennyit válaszoltam.

– Most felnőtt férfinak kell lenned. Ezért próbálom megtanítani neked ezt a dolgot. Sok szart fognak rád zúdítani. Csak söpörd le magadról, és menj tovább! – Mialatt ezt mondta, mindkét kezét ökölbe szorította. Nem tudtam, hogy miért.

– Tudok felnőtt férfi lenni – biztosítottam azt remélve, hogy ettől jobban érzi magát.

– Tudom – felelte.

Rámosolyogtam, de elfordította a tekintetét.

– Mennem kell – mondta végül.

– Mikor jössz vissza? – kérdeztem.

Erősen imbolyogva lépett egyet az ajtó felé. Vett egy mély, hörgő lélegzetet. Felvette a bőröndöt. Kiment. Hallottam, hogy odakint beindul az öreg furgon motorja. Egyszer-kétszer kihagyott, de aztán egyenletesen ment. A hangjából ítélve új vezérműszíjra volt szüksége. Megjegyeztem, hogy majd emlékeztetnem kell erre apámat.

* * *

Azon az éjszakán anya későn ért haza, miután ledolgozott két műszakot az étteremben. A konyhában talált rám, ugyanott álltam, ahol akkor, amikor apám kiment az ajtón. A dolgok ekkorra alaposan megváltoztak.

– Ox! Mi a baj? – kérdezte. Nagyon fáradtnak látszott.

– Szia, anya! – válaszoltam.

– Miért sírsz?

– Nem sírok – mondtam, és tényleg nem sírtam, mert ekkor már felnőtt férfi voltam.

Anya megérintette az arcomat. Só, sült krumpli és kávé illatát éreztem a kezén. Végigsimított hüvelykujjával a nedves arcomon, és azt kérdezte:

– Mi történt?

Lenéztem rá, mert ő mindig is alacsony volt, és az előző évben magasabb lettem nála. Azt kívántam, bárcsak emlékeznék arra a napra, amelyen ez történt. Óriási jelentőségűnek tűnt.

– Majd én gondodat viselem. – Ezt ígértem neki. – Sosem kell aggódnod.

Ellágyulva nézett rám. Láttam a ráncokat a szeme körül. A fáradtság jeleit az arcán.

– Mindig ezt teszed. De ez... – Hirtelen elhallgatott. Vett egy mély lélegzetet. – Elment? – kérdezte, és a hangja alapján annyira kicsinek tűnt.

– Azt hiszem, igen – feleltem, és a mutatóujjamra tekertem egy hajfürtjét. Sötét volt a haja, mint az enyém. Mint az apámé. Mi mindannyian olyan sötétek voltunk.

– Mit mondott? – kérdezte anyám.

– Most már felnőtt férfi vagyok – válaszoltam. Csak ennyit kellett hallania.

Nevetett, aztán hirtelen, a nevetés kellős közepén összeomlott.

* * *

Apám nem vitte el a pénzt, amikor elment. Nem mindet. Nem mintha eleve sok lett volna.

A fotókat sem vitte el. Csak néhány ruhát. A borotváját. A furgonját. A szerszámai egy részét.

Ha nem tudtam volna, mi az igazság, azt hihettem volna, hogy soha nem is létezett.

* * *

Négy nappal később felhívtam. Éjnek évadján.

Kicsengett néhányszor, aztán elindult egy felvétel, ami közölte velem, hogy ez a telefonszám már nem létezik.

Másnap reggel kénytelen voltam bocsánatot kérni anyától. Olyan erősen szorítottam a telefonkagylót, hogy megrepedt. Anya azt mondta, semmi gond, és soha többé nem beszéltünk az esetről.

* * *

Hatéves voltam, amikor apám vett nekem néhány saját szerszámot. Nem játékszereket. Semmi rikító szín, semmi műanyag. Minden hideg, fém és valós volt.

Azt mondta:

– Tartsd tisztán őket! És isten irgalmazzon neked, ha odakint, szétszórva találom ezeket! Berozsdásodnak, és akkor szíjat hasítok a hátadból. Ezek a szarok nem arra valók. Megértetted?

Megtapogattam a szerszámokat, tiszteletteljesen, mert ajándékba kaptam őket.

– Rendben – válaszoltam, és nem találtam szavakat, amikkel elmondhattam volna, mennyire boldog vagyok.

* * *

Néhány héttel apám távozása után, egy reggelen ott álltam a szobájukban (anyám szobájában). Anya megint az étteremben dolgozott, mert elvállalt még egy műszakot. Tudtam, hogy mire hazaér, fájni fog a bokája.

A távolabbi falban lévő ablakon napfény áradt be. A fényben apró porszemcsék táncoltak.

A szobának olyan szaga volt, mint apámnak. Mint anyámnak. Mindkettőt szerettem. Egy közös dolog volt. Tudtam, sok időbe telik, mire eltűnik. De el fog tűnni. Végül.

Kinyitottam a falfülke ajtaját. Az egyik oldal szinte üres volt. De maradtak benne dolgok. Apró darabja egy életnek, amit már nem itt élnek.

Például a munkásingek. Négy lógott a fülke hátuljában. Ez állt rajtuk dőlt betűvel: Gordo Szerviz.

És még valami: Curtis. Mind a négyen szerepelt a név. Curtis, Curtis, Curtis, Curtis.

Mindegyiket megérintettem az ujjaim végével.

Az utolsót lehúztam a vállfáról, és felvettem. Nehéznek érződött, és férfi, verejték, és munka szaga volt. Azt mondtam:

– Jól van, Ox. Sikerülni fog.

És elkezdtem begombolni az inget. Az én nagy és vastag ujjaimmal alig bírtam megfogni a gombokat. Ügyetlen és buta voltam. Csupa kar, kéz és láb, nehézkesség és nehézfejűség. Túl nagy voltam magamnak.

Végre az utolsó gomb is átbújt az apró résen, és lehunytam a szememet. Vettem egy mély lélegzetet. Emlékeztem rá, hogyan nézett ki anya azon a reggelen. A szeme alatti lila karikákra. A görnyedt testtartására. Azt mondta:

– Légy jó a mai napon, Ox! Igyekezz kerülni a bajt!

Mintha sokszor bajba kerültem volna. Mintha állandóan ezt csináltam volna.

Kinyitottam a szememet. Belenéztem a falfülke ajtaján lógó tükörbe.

Az ing túl nagy volt. Vagy én voltam túl kicsi. Nem tudom, melyik igaz. Úgy néztem ki, mint egy gyerek, aki jelmezbe bújik. Mintha megpróbáltam volna valami másnak kiadni magam.

A tükörképemre sandítottam, és mély hangon azt mondtam:

– Felnőtt férfi vagyok.

Nem hittem magamnak.

– Férfi vagyok.

Összerezzentem.

– Férfi vagyok.

Végül levettem apám ingét, és visszaakasztottam a falfülkébe. Becsuktam magam mögött az ajtót, és a porszemcsék továbbra is ott lebegtek a gyengülő napfényben.

katalizátor / ábrándozás

– ITT Gordo.

– Szia, Gordo!

Mordulás.

– Egen’? Ki az? – Mintha nem tudta volna.

– Ox.

– Oxnard Matheson! Pont az előbb jutottál eszembe!

– Tényleg?

– Nem. Mi a fenét akarsz?

Vigyorogtam, mert tudtam. De különösnek éreztem a mosolyt az arcomon.

– Jó hallani felőled.

– Aha, aha. Már egy ideje nem láttalak, kölyök. – Gordót bosszantotta, hogy nem jelentkeztem.

– Tudom. Muszáj volt... – nem tudtam, mi volt muszáj.

– Mennyi idő telt el azóta, hogy az a spermadonor lelécelt?

– Pár hónap, azt hiszem – feleltem. Ötvenhét nap. Tíz óra. Negyvenkét perc.

– Baszódjon meg! Te is így vagy ezzel, nem?

Így, de attól még ő volt az apám. Vagyis, talán mégsem.

– Aha – feleltem.

– Anyukád jól van?

– Aha – válaszoltam. De nem. Nem gondoltam, hogy jól van.

– Ox!

– Nem. Nem tudom.

Gordo vett egy mély lélegzetet, és sóhajtott.

– Cigiszünet? – kérdeztem, és ez fájt, mert ismerős volt. Szinte éreztem a füst szagát. Marta a tüdőmet. Ha erősen gondoltam rá, láttam Gordót, amint a szerviz mögött ül. Dohányzik és hunyorogva nézelődik. Hosszú lába kinyújtva, egymáson átvetve. A körmei alatt olaj. A karját színes tetoválások borítják. Egy holló és virágok, és alakok, amiknek nyilván van jelentésük, de én sosem tudnám megfejteni, hogy mi az.

– Aha. Koporsószeg, ember!

– Abba kéne hagynod.

– Nem hagyok én abba semmit, Ox.

– Öreg kutya új trükköt tanul.

Horkantott egyet, és azt felelte:

– Huszonnégy vagyok.

– Öreg vagy.

– Ox! – Tudta.

Így hát azt mondtam neki:

– Nem vagyunk rendben.

– Bank? – kérdezte.

– Anya nem tudja, hogy láttam őket. A leveleket.

– Mennyivel vagytok elmaradva?

– Azt nem tudom. – Zavarba jöttem. Nem kellett volna felhívnom Gordót. – Mennem kell.

– Ox! – csattant fel. Tisztán és hangosan. – Mennyivel?

– Hét hónappal.

– A kibaszott rohadék – válaszolta. Dühös lett.

– Apa nem...

– Nem, Ox! Ezt... ne!

– Gondolkodtam.

– Ó, fiú.

– Lehetne, hogy...? – elhallgattam, és nehéznek éreztem a nyelvemet.

– Köpd már ki!

– Kaphatnék munkát? – kérdeztem, és hadarva folytattam: – Csak azért, mert pénzre van szükségünk, és nem hagyhatom, hogy anya elveszítse a házat. Csak ez maradt nekünk. Jól fogom csinálni, Gordo! Rendesen fogok dolgozni, és örökké neked fogok dolgozni. Úgyis ez lett volna, és miért ne kezdhetnénk most? Lehetne, hogy most kezdjük? Ne haragudj! Csak most kell elkezdenem, mert most felnőtt férfinak kell lennem. – Megfájdult a torkom. Szerettem volna inni, de nem tudtam rávenni a lábamat, hogy mozduljon.

Gordo egy ideig nem mondott semmit. Aztán megszólalt:

– Azt hiszem, még sosem hallottalak ilyen sokat beszélni egyszerre.

– Nem szoktam beszélni – feleltem, és ez nyilvánvaló volt.

– Rendben van – mondta Gordo, és a hangja alapján derűsnek tűnt. – Elmondom, mit csinálunk.

* * *

Gordo pénzt adott anyának, hogy visszafizethesse a kölcsönt. Azt mondta, majd levonja a pénzből, amit zsebből zsebbe fizet nekem, amíg legálisan dolgozhatok neki.

Anya sírt. Nemet mondott, de aztán rájött, hogy nem mondhat nemet. Így aztán sírt, és igent mondott, és Gordo megígértette vele, hogy szól, ha megint bajba kerül. Azt hiszem, anya fantasztikusnak tartotta Gordót, és talán megpróbált nagyobb örömmel mosolyogni rá. Egy kicsit mintha nevetett is volna. És mintha egy kicsit riszálta volna a derekát.

Nem tudta, hogy amikor kábé hatéves voltam, láttam Gordót, amint bement a moziba egy másik fickóval úgy, hogy közben finoman fogta az illető könyökét. Gordo mély hangon nevetett, és csak úgy csillogott a szeme. Gyanítottam, hogy anya nem igazán érdekelné. Soha többé nem láttam Gordóval azt a férfit. És senki mással sem láttam Gordót. Meg akartam kérdezni erről, de furcsa kifejezés jelent meg az arcán, amit addig sosem láttam, ezért letettem róla. Az emberek nem szeretik, ha szomorú dolgokra emlékeztetik őket.

Nem kaptunk több fenyegető levelet és telefonhívást a bankból.

Csak hat hónap kellett, hogy visszafizessük a pénzt Gordónak. Vagy legalábbis ezt mondta. Nem igazán értettem, hogyan működik a pénz, de úgy éreztem, ennél több időre lenne szükség. Gordo azt mondta, kvittek vagyunk, és ennyi volt.

A pénz egy részét soha nem is láttam. Gordo azt mondta, nyitott nekem egy számlát a bankban, és oda tette be, hogy kamatozzon. Nem tudtam, mit jelent a kamatozás, de bíztam Gordóban.

– A rossz időkre – ezt mondta.

Sosem szerettem, amikor rossz volt az idő.

* * *

Egyszer volt egy barátom. Jeremynek hívták, és szemüveget viselt, és idegesen mosolygott sok mindenen. Kilencévesek voltunk. Szerette a képregényeket és a rajzolást, és egy napon adott nekem egy képet, ami engem ábrázolt szuperhősként. Volt köpenyem, meg minden. Azt gondoltam, hogy ez a legszebb dolog, amit valaha láttam. Aztán Jeremy elköltözött Floridába, és amikor anyával megkerestük a térképen Floridát, kiderült, hogy Oregonból nézve, ahol mi éltünk, az ország másik végében van.

– Az emberek nem maradnak meg Green Creekben – mondta anyám, mialatt meg-megérintettem az ujjaimmal a térképen az utakat. – Itt nincs semmi.

– Mi itt maradtunk – mondtam erre.

Anya elfordította a tekintetét.

* * *

Anya tévedett. Voltak, akik maradtak. Nem sokan, de voltak. Ő maga. Én. Gordo. Emberek, akikkel együtt jártam iskolába, bár végül közülük is többen elmentek. Green Creek haldoklott, de nem halt meg. Volt egy vegyesboltunk. Az étterem, ahol anya dolgozott. Egy McDonald’s. Egy egytermes mozi, amiben olyan filmeket játszottak, amik a hetvenes években jöttek ki. Az italbolt, aminek az ablakait rács zárta le. Egy parókabolt, aminek az ablakában próbababa-fejek sorakoztak, vörös, fekete és sárgás hajjal borítva. Gordo szervize. Egy benzinkút. Volt két közlekedési lámpánk. Egy iskola, az összes évfolyamnak. Mindez egy, a Cascade-hegység közepén lévő erdő közepén.

Nem értettem, hogy az emberek miért akartak elmenni. Nekem az otthonom volt.

* * *

Az erdőben laktunk, a szélétől beljebb, egy földútnak majdnem a végénél. A ház kék volt, és fehér szegélyek díszítették. A festék már jócskán pergett, de nem számított. Nyaranta fű, orgona, kakukkfű és fenyőtobozok illata szállt a levegőben. Ősszel levelek ropogtak a talpam alatt. Télen füst szállt fel a kéményből, és összevegyült a hóval. Tavasszal madarak énekeltek a fákon, és éjjelente bagoly huhogott egészen napkeltéig.

A földút végén is állt egy ház, amit láthattam a fák között. Anya azt mondta rá, hogy lakatlan, de néha egy autó vagy furgon állt előtte, és a belsejében este égtek a lámpák. Jó nagy ház volt, sok ablakkal. Néha megpróbáltam benézni rajtuk, de mindig, mindegyiket függöny takarta. Néha hónapokig nem láttam előtte autót.

– Ki lakik ott? – kérdeztem apámtól, úgy tízéves korom tájékán.

Csak mordult egyet, és kinyitott még egy sört.

– Ki lakik ott? – kérdeztem anyától, amikor hazajött a munkából.

– Nem tudom – felelte, és megérintette a fülemet. – Üresen állt, amikor ideköltöztünk.

Senki mástól nem kérdeztem meg soha. Azt mondtam magamnak, hogy azért nem, mert a rejtély jobb, mint a valóság.

* * *

Sosem kérdeztem meg, miért költöztünk Green Creekbe, hároméves koromban. Sosem kérdeztem meg, vannak-e nagyszüleim vagy unokatestvéreim. Mindig csak hármasban éltünk, míg végül már csak kettesben.

* * *

– Szerinted visszajön az apám? – kérdeztem Gordótól, amikor tizennégy éves voltam.

– Átok ezekre a kibaszott számítógépekre – morogta Gordo, és megnyomott egy másik gombot a kocsihoz csatlakoztatott Nexiqen. – Mindent számítógéppel kell csinálni. – Megnyomott egy másik gombot, mire a készülék mérgesen sípolt. – Olyan nincs, hogy belépek, és kitalálom én magam. Á, nem. Diagnosztikai kódokat kell használni, mert mindent automatizálnak. Nagyapám csak meghallgatta a motort alapjáraton, és megmondta, mi a baj.

Kivettem a kezéből a Nexiqet, és átlapoztam a megfelelő képernyőre. Kikerestem a kódot, visszaadtam a berendezést, és azt mondtam:

– A katalizátor.

– Tudtam, hogy ez lesz – dörmögte Gordo aggodalmasan.

– Sokba fog kerülni.

– Tudom.

– Mr. Fordham nem engedheti meg magának.

– Tudom.

– Nem fogsz teljes árat felszámítani neki, igaz?

Mert Gordo ilyen ember volt. Gondját viselte másoknak, még ha nem is akarta, hogy ezt valaki megtudja.

– Nem, Ox – felelte végül. – Nem fog visszajönni. Segíts feltenni ezt a csápra, rendben?

* * *

Anya a konyhaasztalnál ült, egy halom papír feküdt előtte szétterítve. Szomorúnak látszott.

Ideges lettem, és azt kérdeztem:

– Megint banki ügy?

– Nem – felelte a fejét rázva.

– Hát akkor?

– Ox. Ez... – felkapta a tollát, és elkezdte aláírni az egyik papírt. De abbahagyta, mielőtt befejezte volna az első betűt. Visszatette a tollat az asztalra. Aztán felnézett rám, és azt mondta:

– Rendesen fogok bánni veled.

– Tudom – feleltem. Mert tényleg tudtam.

Megint felvette a tollat, és aláírt egy papírt. Aztán még egyet. És még egyet.

Néhány helyre a neve kezdőbetűit írta.

Amikor végzett, azt mondta:

– Hát, ennyi volt.

Aztán felnevetett, felállt, megfogta a kezemet, és táncoltunk a konyhában egy számra, amit egyikünk sem hallott. Kicsivel később anyám kiment.

Sötétedett, mire lenéztem az asztalon heverő iratokra.

Válásról szóltak.

* * *

Anya visszavette a lánykori nevét: Callaway.

Megkérdezte, hogy szeretném-e megváltoztatni a nevemet.

Azt mondtam, nem. Jó névnek tartottam a Mathesont.

Azt hitte, nem láttam a könnyeit, amikor ezt mondtam. De láttam.

* * *

Az étkezdében ültem. Nagy volt a lárma. Nem tudtam összpontosítani. Megfájdult a fejem.

Egy Clint nevű fickó elsétált az asztalom mellett a barátaival.

Én teljesen egyedül voltam.

– Kibaszott fogykós – morogta Clint.

A barátai nevettek.

Felálltam, és láttam a szemében a félelmet. Nagyobb voltam nála.

Megfordultam és elmentem, mert anyám azt mondta, nem keveredhetek több verekedésbe.

Clint mondott valamit a hátam mögött, és a barátai megint nevettek.

Azt mondtam magamban, hogy amikor majd lesznek barátaim, mi nem leszünk olyan szemetek, mint ők.

Kint ültem le, és senki sem foglalkozott velem. Szinte kellemes volt. Ízlett a szendvics.

* * *

Néha sétáltam egyet az erdőben. Ott tisztábbak voltak a dolgok.

A fák lassan lengedeztek a szellőben. A madarak történeteket meséltek nekem.

Ők nem ítélkeztek felettem.

Egy napon felkaptam egy botot, és úgy tettem, mintha kard lett volna.

Átugrottam egy patak felett, de túl széles volt, és vizes lett a lábam.

A hátamon feküdtem, és az eget bámulva vártam, hogy megszáradjon a zoknim.

Belevájtam a lábujjamat a földbe.

Egy szitakötő szállt egy kőre, a fejem közelében. Zöld és kék volt. A szárnyaiban kék erek futottak. A szeme fényes és fekete volt. Hamarosan elrepült, és azon tűnődtem, hogy vajon meddig fog élni.

Tőlem jobbra megmozdult valami. Odanéztem, és morgást hallottam. Arra gondoltam, hogy futnom kellene, de nem tudtam munkára fogni a lábamat. Sem a kezemet. Nem akartam ott hagyni a zoknimat.

Így aztán menekülés helyett azt mondtam:

– Hahó!

Nem jött válasz, de tudtam, hogy van ott valami.

– Ox vagyok. Minden rendben!

Hangos szusszanás. Mint egy sóhajtás.

Mondtam annak a valaminek, hogy szeretem az erdőt.

Fekete folt mozdult előttem, de rögtön eltűnt.

Amikor hazaértem, falevelek voltak a hajamban, és egy kocsi parkolt a földút végén álló ház előtt.

Másnap eltűnt.

* * *

Azon a télen eljöttem az iskolából, és bementem az étterembe. Kezdődött a téli szünet. Három hétig semmi, cserébe mehettem a szervizbe, és boldog voltam.

Mire kinyitottam az Oasis ajtaját, megint hullani kezdett a hó. A fejem felett megcsendült a harang. Az ajtó közelében felfújható pálmafa állt. A mennyezetről papírmasé nap lógott. A pultnál négy ember ült, kávét iszogattak. A levegőben zsírszag terjengett. Szerettem.

A Jenny nevű pincérnő pukkantott egyet a rágójával, és rám mosolygott. Két évvel felettem járt. Néha az iskolában is rám mosolygott.

– Szia, Ox! – köszönt vidáman.

– Szia!

– Hideg van odakint?

Megvontam a vállamat.

– Piros az orrod – mondta Jenny.

– Ó...

Nevetett, és azt kérdezte:

– Éhes vagy?

– Aha.

– Ülj le! Viszek kávét, és szólok anyukádnak, hogy itt vagy.

A bokszomban ültem le, a hátsó fal közelében. Igazából nem volt az én bokszom, de mindenki tudta, hogy az.

– Maggie! – szólt be Jenny hangosan a konyhába. – Megjött Ox!

Rám kacsintott, majd kivitt egy tányér tojást és pirítóst Mr. Marshnak, aki ravaszkásan mosolyogva udvarolt neki, holott már betöltötte a nyolcvannégyet. Jenny kacarászott, és Mr. Marsh enni kezdett, de előtte ketchupot öntött a tojásokra. Én ezt különösnek találtam.

– Szia! – köszönt anya, és lerakott elém egy bögre kávét.

– Szia!

Végigsimított az ujjaival a hajamon, és lesöpört róla néhány hópelyhet. A vállamra hullottak, és elolvadtak.

– Jól sikerültek a dolgozatok?

– Azt hiszem.

– Eleget tanultunk?

– Talán. Azt viszont elfelejtettem, hogy ki volt Stonewall Jackson.

– Ox... – anya sóhajtott egyet.

– Semmi baj – mondtam gyorsan. – A többit tudtam.

– Becsszóra?

– Becsszóra!

És hitt nekem, mert én sosem hazudtam.

– Éhes vagy?

– Az. Kaphatok...

Megszólalt a csengő a bejáratnál. Egy férfi jött be az ajtón. Kissé ismerősnek tűnt, de nem tudtam kitalálni, hogy hol láttam. Annyi idős lehetett, mint Gordo, és erős volt. És nagy. Világosbarna körszakállt viselt. Végighúzta a kezét kopaszra borotvált fején. Lehunyta a szemét, és vett egy mély lélegzetet. Lassan engedte ki a levegőt. Kinyitotta a szemét, és esküszöm, hogy egy pillanatig világított. De aztán már csak kéknek láttam.

– Egy pillanat, Ox – mondta anya. Odament a férfihoz, hogy beszéljen vele, és én mindent megtettem azért, hogy másfelé nézzek. Igen, idegen volt, de valami más is. Ezen töprengve ittam egy korty kávét.

A férfi az enyém melletti bokszba ült be, velem szemben. Egy pillanatra rám mosolygott. Kedves volt a mosolya, derűs, és számos fogát megmutatta közben. Anya adott neki étlapot, és mondta, hogy mindjárt visszajön. Láttam, hogy Jenny máris kikukucskál a konyhából, és a férfit figyeli. Gyorsan megigazította a melltartóját, az ujjaival elgereblyézte a haját, és felkapta a kávéskancsót.

– Ezt én intézem – mondta halkan, mire anya a szemét forgatta.

Jenny elbűvölően viselkedett. A férfi udvariasan mosolygott rá. Jenny megérintette a kezét, és finoman megkarmolta a körmeivel. A férfi levest rendelt. Jenny kacagott. A férfi tejszínt és cukrot kért a kávéba. Jenny közölte, hogy Jenny a neve. A férfi azt felelte, hogy örülne egy másik szalvétának. Jenny kissé csalódottan hagyta ott az asztalt.

– Ebéd és műsor – mormoltam. A férfi úgy vigyorgott rám, mintha hallotta volna.

– Kitaláltad, mit kérsz, kölyök? – kérdezte anya, amikor visszatért az asztalomhoz.

– Burgert.

– Mindjárt hozom, szépfiú.

Mosolyogtam, mert imádtam anyámat.

Anya elindult a konyha felé, a férfi pedig utánanézett. Az orrlyuka kitágult. Visszanézett rám. Felszegte az állát. Az orrlyuka megint kitágult. Mintha... szimatolna? Szaglászna?

A példáját utánozva én is szimatolni kezdtem. Ugyanolyannak éreztem a levegőt, mint máskor. Mint mindig.

A férfi nevetett, és megrázta a fejét.

– Nincs semmi baj – mondta mély és kedves hangon, és megint kivillantak a fogai.

– Az jó – feleltem.

– Mark vagyok.

– Ox.

– Tényleg? Ennyi? – kérdezte a jobb szemöldökét felvonva.

– Oxnard – mondtam a vállamat vonogatva. – De mindenki csak Oxnak hív.

– Ox... – ismételte Mark. – Erős név.

– Erős, mint egy ökör? – kérdeztem.

– Sokszor hallod ezt? – kérdezett vissza nevetve.

– Asszem’.

Kinézett az ablakon.

– Tetszik ez a hely – mondta, és sok minden bujkált még ezekben a szavakban, de a közelében sem voltam annak, hogy valamit megértsek belőlük.

– Nekem is. Anya az mondja, az emberek nem maradnak itt.

– Te itt vagy – felelte Mark, és ez bölcs észrevételnek tűnt.

– Igen.

– Ő az anyukád? – kérdezte a konyha felé biccentve.

– Aha.

– Ezek szerint ő is itt van. Talán az emberek nem mindig maradnak itt, de egyesek igen – mondta Mark, és lenézett a kezére. – És talán visszajönnek ide.

– Olyan ez, mint a hazatérés? – kérdeztem.

– Igen, Ox – felelte, és megint felvillantotta azt a mosolyát. – Mint a hazatérés. Ez... azt az illatot érzem itt. Az otthonét.

– Én meg a sonkáét – mondtam félénken.

Mark felnevetett, majd azt felelte:

– Azt elhiszem. Tudod, van itt egy ház. Az erdőben. A McCarthynál kell lefordulni. Jelenleg üresen áll.

– Ismerem azt a házat! Ott lakom a közelében.

– Igen, gondoltam – felelte Mark bólogatva. – Ez a magyarázat arra, hogy a szagod miért...

Visszajött Jenny. Meghozta a levest. Mark megint udvariasan viselkedett, és semmi több. Nem úgy, mint velem.

Kinyitottam a számat, hogy kérdezzek tőle valamit (bármit), de ekkor meg anyám jött vissza.

– Hagyd enni az urat! – szólt rám, és lerakott elém egy tányért. – Nem szép dolog zavarni valakit evés közben.

– De én csak...

– Semmi gond – szólt közbe Mark. – Én voltam tolakodó...

Anya figyelmesen nézte a férfit, és azt felelte:

– Ha maga mondja.

Mark bólogatott, és enni kezdte a levesét.

– Maradj itt, amíg nem végzek! – mondta nekem anya. – Nem akarom, hogy egyedül menj haza ilyenkor. Csak hatig kell várnod. Aztán odahaza megnézhetnénk együtt egy filmet.

– Jól van. Megígértem Gordónak, hogy holnap korán a műhelyben leszek.

– Mi aztán nem pihenünk, mi? – mondta anya, azzal megpuszilta a homlokomat, és ott hagyott.

Szerettem volna feltenni Marknak pár kérdést, de eszembe jutott, hogy mi a jó modor. Inkább enni kezdtem a hamburgeremet. Kicsit égett volt, pont olyan, amilyennek szeretem.

– Gordo? – kérdezte aztán Mark. Félig kérdésnek tűnt, félig pedig olyannak, mintha kipróbálta volna a név hangzását. És ezúttal szomorúan mosolygott.

– A főnököm. Ő a szerviz tulajdonosa.

– Az jó... – felelte Mark. – Ki hitte volna?

– Mit?

– Csak ügyelj, hogy ne szakadj el tőle! – mondta Mark a választ megkerülve. – Anyukádtól.

Egyenesen ránéztem, és szomorúnak láttam.

– Mi csak ketten vagyunk – válaszoltam halkan, mintha ez valami nagy titok lett volna.

– Annál több okod van rá. De a dolgok változni fognak. Azt hiszem. Neked és neki is. Mindannyiunknak – mondta. Megtörölte a száját, elővette a tárcáját, kivett belőle egy összehajtogatott papírpénzt, és letette az asztalra. Aztán felállt, a vállára terítette a kabátját, de mielőtt elment volna, lenézett rám, és azt mondta:

– Hamarosan találkozunk veled, Ox.

– Kik?

– A családom.

– A ház?

Bólintott, és azt felelte:

– Azt hiszem, majdnem itt a hazatérés ideje.

– Lehetünk... – visszafogtam magam, mivel csak egy kölyök voltam.

– Mi az, Ox? – Mark kíváncsinak tűnt.

– Lehetünk barátok, miután hazatértek? Nekem nincs sok – mondtam. Igazából nem volt senkim, csak Gordo és az anyukám, de nem akartam elijeszteni Markot.

A karját lelógatva ökölbe szorította a kezét, és azt kérdezte:

– Nincs sok?

– Túl lassan beszélek – vallottam be a kezemet bámulva. – Vagy egyáltalán nem beszélek. Az emberek nem szeretik ezt. – Vagy engem nem szerettek, de máris túl sokat mondtam.

– Nincs semmi baj azzal, ahogyan beszélsz.

– Lehet – feleltem. Ha elegen mondták, részben igaznak kellett lennie.

– Ox, elárulok neked egy titkot. Rendben?

– Persze! – vágtam rá. Izgatott lettem, mert a barátok titkokat osztanak meg egymással, és ez talán azt jelentette, hogy tényleg barátok lettünk.

– Mindig a legcsendesebbek azok, akik gyakran a legnagyobb dolgokat mondják – válaszolta Mark. – És igen, azt hiszem, barátok leszünk.

És akkor elment.

Tizenhét hónap telt el, mire újra találkoztam a barátommal.

* * *

Azon az éjszakán, mialatt az ágyban fekve vártam, hogy elaludjak, üvöltést hallottam, valahonnan a fák közül szállt felém. Egyre hangosabb lett a hang, mind magasabb, míg végül biztosan tudtam, hogy nem akarok mást, csak énekelni. A hang csak zengett és zengett, és nem tudtam másra gondolni, mint hogy otthon, otthon, otthon. Végül elhallgatott, és hamarosan elaludtam.

Utóbb azt mondtam magamnak, hogy csupán álom volt.

* * *

– Tessék! – mondta Gordo a tizenötödik születésnapomon. Egy rosszul becsomagolt dobozt nyomott a kezembe. Hóemberek voltak rajta. A szervizes fiúk is ott voltak. Rico. Tanner. Chris. Mind fiatalok, nagy szeműek és elevenek. Gordo barátai, akikkel együtt nőtt fel. Mindannyian vigyorogtak rám, és vártak. Mintha már ismertek volna egy nagy titkot, amiről én nem tudtam.

– Május van – mondtam.

– Nyisd már ki azt a vacakot! – mordult rám Gordo a szemét forgatva. Azon az ócska székén ült a szerviz mögött, és szívott egyet a cigarettájából. A tetoválásai erősebb színűnek tűntek, mint máskor. Arra gondoltam, hogy talán a közelmúltban csinált velük valamit.

Feltéptem a papírt. Hangos volt. Szerettem volna kiélvezni a pillanatot, mert ritkán kaptam ajándékot, de nem tudtam várni. Csak pár másodperc kellett hozzá, de egy örökkévalóságnak érződött.

– Ez... – fakadtam ki, amikor megláttam. – Ez a...

Maga volt a tisztelet. Az elegancia. A szépség. Arra gondoltam, hogy ez azt jelenti, végre szabadon lélegezhetek. Hogy megtaláltam a helyemet ebben a világban, amit nem értek meg.

Úgy hímezték oda őket. Vörös. Fehér. Kék. Két betű, tökéletes öltések.

Ox – ez szerepelt a munkásingen.

Ez talán azt jelentette, hogy számítok. Hogy jelentek valamit. Hogy fontos vagyok.

A felnőtt férfiak nem sírnak. Apám erre tanított. A férfiak nem sírnak, mert nincs idejük sírni.

Hát, én még bizonyára nem voltam férfi, mert sírtam. Lehajtottam a fejemet, és sírtam.

Rico megfogta a vállamat.

Tanner végighúzta a tenyerét a fejemen.

Chris megpöccintette a bakancsomat az övével.

Körülöttem álltak. Fölém borultak. Eltakartak, hogy ha valaki betévedne, ne lássa, hogy sírok.

És Gordo az enyémhez nyomta a homlokát, és azt mondta:

– Most már közénk tartozol.

Valami kibomlott bennem, és melegem lett. Mintha a Nap robbant volna fel a mellkasomban. Sokkal elevenebbnek éreztem magam, mint évek óta bármikor.

Később segítettek felvenni az inget. Tökéletesen illett rám.

* * *

Azon a télen kimentem Gordóval cigiszünetre.

– Kaphatok egyet?

Megvonta a vállát.

– Ne mondd el anyudnak – felelte, azzal kinyitotta a dobozt, és kihúzott nekem egy cigarettát. Odatartotta a gyújtót, és a másik kezével takarta a lángot a szél elől. A számba vettem a cigit, és a tűzbe tartottam a végét. Beszívtam a levegőt. Marta a tüdőmet. Köhögtem. A szemem bekönnyesedett, és szürke füst jött ki az orromból és a számból.

A második slukk már könnyebb volt.

A fiúk nevettek. Arra gondoltam, hogy talán barátok vagyunk.

* * *

Néha arra gondoltam, hogy álmodom, de aztán rájöttem, hogy valójában ébren vagyok.

Egyre nehezebb volt felébredni.

* * *

Négy hónappal később Gordo rákényszerített, hogy leszokjak a dohányzásról. Azt mondta, az én érdekemben.

Megmondtam neki, azért akarja ezt, hogy többé ne lopjam a cigijét.

Tarkón legyintett, és rám szólt, hogy folytassam a munkát.

Ezután nem cigarettáztam.

Továbbra is valamennyien barátok voltunk.

* * *

Egyszer a tetoválásairól kérdeztem Gordót.

Az alakok. A minták. Mintha lett volna bennük rendszer. Csupa eleven szín, és különös szimbólumok, amikről azt gondoltam, hogy ismerőseknek kellene lenniük. Mintha a nevük ott lett volna a nyelvem hegyén. Tudtam, hogy az ábrák végigvonulnak Gordo karján, egészen fel a válláig. Hogy azon túl mi a helyzet, azt nem tudtam.

– Mindenkinek van múltja, Ox – mondta Gordo.

– És ezek a tiédet mutatják?

Elfordította a tekintetét, és azt felelte:

– Valami ilyesmi.

Elgondolkodtam azon, hogy rávésetem-e valaha a múltamat a bőrömre örvények, színek és alakzatok formájában.

* * *

A tizenhatodik születésnapomon két dolog történt.

Hivatalosan is Gordo alkalmazottja lettem. Kaptam egy névjegykártyát, meg minden. Kitöltöttem az adózáshoz kellő nyomtatványokat, és ehhez Gordo segítsége is kellett, mert nem értettem a dolgot. Ezúttal nem sírtam. A fiúk hátba veregettek, és azzal viccelődtek, hogy felmondanak, mert nem akarnak illegális munkahelyen melózni, ahol gyerekmunkásokat dolgoztatnak. Gordo adott kulcsokat a szervizhez, és gépzsírt kent az arcomba. Én csak vigyorogtam rá. Még sosem láttam olyan boldognak, mint akkor.

Azon a délutánon elindultam hazafelé, és azt mondtam magamnak, hogy most már felnőtt férfi vagyok.

Aztán megtörtént a második dolog is.

A földút végén álló, üres ház már nem volt üres, és egy kisfiú állt a földúton.

tornádó / szappanbuborékok

AZ ÚTON gyalogoltam a ház felé.

Meleg volt, ezért levettem az ingemet. A fehér pólót magamon hagytam. A szellő hűtötte a bőrömet.

A szerviz kulcsai lehúzták a zsebemet. Előkaptam a csomót, és szemügyre vettem. Még sosem volt annyi kulcsom. Úgy éreztem, felelős vagyok valamiért.

Visszatettem a zsebembe a kulcscsomót. Nem akartam megkockáztatni, hogy elveszítem.

És ekkor valaki azt mondta:

– Hé! Hé, te ott! Te! Hé, te fickó!

Felkaptam a fejemet.

Egy fiú állt a földúton, és engem nézett. Az orra meg-megrándult, a szemét tágra nyitotta. Kék és fényes volt. Rövid, szőke haj. Naptól lebarnult bőr, majdnem olyan sötét, mint az enyém. A fiú nagyon fiatal volt még, kicsi, és megint arra gondoltam, hogy talán álmodom.

– Szia! – köszöntem neki.

– Ki vagy te? – kérdezte.

– Ox vagyok.

– Ox? Ox! Ez a te szagod?

Szimatolni kezdtem, de nem éreztem mást, csak az erdő illatát.

– Én csak a fákat érzem – mondtam.

– Nem, nem, nem – tiltakozott a fiú a fejét rázva. – Ez valami nagyobb.

Elindult felém, és még nagyobbra nyitotta a szemét. Aztán futásnak eredt.

Nem nőtt nagyra. Nem lehetett több kilenc-tíz évesnél. Nekiütközött a lábamnak, és éppen csak egy lépést hátráltam. Aztán felmászott rám: a combom köré fonta a lábát, és addig húzta felfelé magát, amíg a két kezével a nyakamba kapaszkodott, és az arca az enyém elé került.

– A tiéd! – mondta ekkor.

Fogalmam sem volt, hogy miről beszél.

– Mi az enyém?

Ekkor már átöleltem. Nem akartam, hogy leessen. Mindkét kezét az arcomra tapasztotta, és összepréselte.

– Miért van ilyen szagod? – kérdezte aztán. – Honnan jöttél? Az erdőben laksz? Mi vagy te? Mi most jöttünk ide. Végre. Hol van a házad? – A homlokomhoz nyomta a saját homlokát, az orrán át mélyen beszívta a levegőt, és felkiáltott: – Nem értem! Mi ez? – Ekkor még feljebb mászott rajtam, átvergődött a vállam felett, míg végül a hátamon lógott a kezét a nyakam köré fonva, az állát a vállamon nyugtatva. – Meg kell keresnünk anyukámat és apukámat – mondta ekkor. – Ők tudni fogják, hogy mi ez. Ők mindent tudnak.

A fiú egy ujjakból, lábakból és szavakból szövődő tornádó volt. A fergeteg elkapott, és magával sodort.

Belemarkolt a hajamba, hátradöntötte a fejemet, és azt mondta, hogy ő a földút végén álló házban lakik. Hogy tegnap érkeztek meg. Hogy nagyon messziről költözött ide. Azt mondta, szomorú, amiért ott kellett hagynia a barátait. Azt mondta, tízéves. És remélte, hogy amikor felnő, olyan nagy lesz, mint én. Szeretem a képregényeket? Szeretem a krumplipürét? Mi az a Gordo szervize? Ferrarikat javítok? Megtörtént már, hogy felrobbantottam egy kocsit? Ő űrhajós akar lenni. Vagy régész. De nem lehet egyik sem, mert neki egy napon vezérnek kell lennie. Miután ezt kimondta, egy időre elhallgatott.

A térde az oldalamba mélyedt. A keze a nyakam köré fonódott. A súlya majdnem több volt annál, amennyivel még megbirkóztam.

Odaértünk az én házamhoz. Megkért, hogy álljak meg, hogy megnézhesse. Nem szállt le rólam. Sőt, még magasabbra emeltem, hogy jól lásson.

– Van saját szobád? – kérdezte.

– Van. Most csak én és az anyukám lakunk itt.

Egy darabig hallgatott, majd azt mondta:

– Bocsánatot kérek.

Alig pár perce találkoztunk. Nem volt oka rá, hogy mentegetőzzön.

– Miért?

– Azért a valamiért, amitől szomorú lettél – mondta, mintha tudta volna, mi jár a fejemben. Mintha tudta volna, mit érzek. Mintha valóban ott lett volna, valóban létezett volna.

– Álmodom – mondtam. – Néha ez az érzésem, amikor ébren vagyok. Aztán rájövök, hogy nem.

A fiú azt felelte:

– Most ébren vagy. Ox, Ox, Ox. Nem látod?

– Mit kéne látnom?

A fiú suttogva felelt, mintha a mondat hazugsággá vált volna, ha hangosabban mondja:

– Olyan közel lakunk egymáshoz.

A földút végén álló ház felé fordultunk.

Közeledett az alkonyat. Az árnyékok egyre hosszabbra nyúltak. A fák között gyalogoltunk, és előttünk fény világított. Erős fény. Jelzőfény, ami hazaszólított valakit.

Három kocsi. Egy terepjáró. Két furgon. Egyik sem volt idősebb egyévesnél. Mindhárom Maine állam rendszámtábláját viselte. Két harminclábas bútorszállító teherautó.

És az emberek. Mindenki állt. Figyelt. Várt. Mintha tudták volna, hogy közeledünk. Mintha már messziről hallották volna a hangunkat.

Ketten fiatalok voltak. Egy fickó annyi idős lehetett, mint én. Egy másik egy kicsivel fiatalabb nálam. Szőkék voltak, és kisebbek nálam, de nem sokkal. Kék szempárok, kíváncsi arckifejezések. Úgy néztek ki, mint a tornádó, amit a hátamon cipeltem.

Állt ott egy nő is. Idősebb volt. Ugyanaz a színezet, mint a többieké. A testtartása egy királynőé. Elgondolkodtam azon, hogy láttam-e már nála szebb nőt. Kedvesen, de valahogy óvatosan nézett rám. Feszültnek tűnt, mintha ugrásra készen várakozott volna.

Egy férfi állt mellette. Sötétebb színezetű volt a többieknél, ebben inkább rám hasonlított, mint a társaira. Harciasnak és vészjóslónak hatott, és csak arra tudtam gondolni, hogy tisztelet, tisztelet, tisztelet, bár még sosem láttam őt. A kezét a nő hátán tartotta.

És mellettük... ó.

– Mark? – kérdeztem. Pontosan úgy nézett ki.

Mark rám vigyorgott.

– Szia, Ox! De jó, hogy újra találkozunk. Látom, szert tettél egy új barátra – felelte, és úgy nézett ki, mint aki örül valaminek.

A fiú fészkelődni kezdett a hátamon. Elengedtem a lábát, mire leugrott a földre. Megragadta a kezemet, és húzni kezdett a gyönyörű emberek felé, mintha jogom lett volna köztük lenni.

Megint beindította a viharát, a hangja hol magasan szólt, hol mélyen, és egyes szavakat különösen hangsúlyosan mondott ki, minden rendszer nélkül.

– Anya! Anya. Meg kell szagolnod őt! Olyan... olyan... Nem is tudom, milyen. Az erdőben sétáltam, hogy felfedezzem a felségterületünket, hogy olyan lehessek, mint apa, és hirtelen olyan volt... hűha! És aztán ő állt ott, és először nem látott, mert annyira jól tudok cserkelni. És előbb csak azt mondtam, rarrr és grr, de aztán megint éreztem a szagot, és ő volt az, és az egész így bumm! Nem is értem! Még csak nem is értem! Meg kell szagolnod, aztán mondd meg, hogy az egész miért cukorpálca, és fenyőtoboz, és fantasztikus és elképesztő!

Valamennyien úgy bámultak rá, mintha egy váratlan valamibe botlottak volna. Mark szelíden mosolygott, de gyorsan eltakarta az arcát a kezével.

– Valóban ezt történt? – kérdezte végül a nő. A hangja kissé hullámzott, mintha egy finom és légies valami lett volna. – Rarrr, és grr, és bumm?

– És a szagok! – kiabálta a fiú.

– Ne feledkezzünk meg róluk! – mondta halkan a férfi. – Cukorpálca, és fenyőtoboz, és fantasztikus, és elképesztő.

– Nem megmondtam? – kérdezte tőlük Mark. – Ox... más.

Fogalmam sem volt, hogy mi történik. De ez nem jelentett újdonságot. Elgondolkodtam azon, hogy talán elrontottam valamit. Rosszul éreztem magam.

Megpróbáltam elhúzni a kezemet, de a kölyök nem hagyta.

– Figyelj csak! – mondtam neki.

Felnézett rám, és kék szemét nagyra nyitva felelte:

– Ox! Ox, meg kell mutatnom neked dolgokat.

– Miféle dolgokat?

– Például... nem tudom... – válaszolta akadozva. – Mindenféle dolgot!

– Csak most költöztél ide – feleltem, és azt éreztem, hogy idegen vagyok ezen a helyen. – Nincs szükséged...? – Nem tudtam, mit akarok mondani. A szavak cserbenhagytak. Ezért nem szoktam beszélni. Úgy könnyebb volt.

– Joe – szólalt meg ekkor a férfi. – Adj egy kis időt Oxnak, rendben?

– De apa...

– Joseph! – Ez szinte morgásnak hallatszott.

A fiú (Joe – gondoltam – Joseph) sóhajtott, és elengedte a kezemet.

Tettem egy lépést hátra.

– Elnézést – mondtam. – Joe csak úgy ott termett, és nem akartam tőle semmit.

– Minden rendben, Ox – mondta Mark, és lelépett a verandáról. – Ezek a dolgok kicsit... soknak érződhetnek.

– Miféle dolgok? – kérdeztem.

– Az élet – felelte a vállát vonogatva.

– Azt mondtad, lehetünk barátok.

– Így van. Több időbe telt, hogy visszatérhessünk ide, mint akkor gondoltam – magyarázott Mark. A háta mögött a nő lehajtotta a fejét, a férfi pedig elfordította az arcát. Joe keze lassan visszacsúszott a markomba, és ebben a pillanatban tudtam, hogy ezek az emberek elvesztettek valamit, bár hogy mit, azt nem is sejtettem. És azt sem, hogy honnan tudom ezt.

– Ő Joe – közölte Mark, hogy megtörje a csendet. – Bár, gondolom, ezt már tudod.

– Lehet – mondtam – Nem értettem a nevét. Túl sokat beszél.

Erre megint mindenki rám meredt.

– Nem én beszélek túl sokat – morogta Joe. – Te beszélsz túl sokat. Az arcoddal.

De nem tágított mellőlem. A földet rugdosta a sportcipője orrával. Az egyik cipőjén majdnem kioldódott a fűző. Egy pitypangon katicabogár ült – vörös, fekete és sárga. Gyenge szellő kerekedett, és a bogár elrepült.

– Joe – mondtam, hogy kipróbáljam a név hangzását.

A fiú vigyorgott, amikor felnézett rám.

– Szia, Ox! Ox! Van valami, amit... – hirtelen elhallgatott, és gyorsan az apjára pillantott, majd megint sóhajtott. – Jól van – mondta, és nem tudtam, kihez beszél.

– Ők pedig Joe fivérei – folytatta Mark. – Carter. – A velem egyidős fiú. Rám vigyorgott, és integetett. – Kelly. – A fiatalabbik a kettő közül. Valahol Carter és Joe között járt életkorban. Biccentett egyet, és úgy tűnt, unatkozik.

Így már csak ketten maradtak. Nem féltem tőlük, bár az volt az érzésem, hogy kellene. Vártam, hogy Mark folytassa, de csendben maradt. Végül a nő szólalt meg:

– Furcsa fiú vagy, Ox.

– Igen, asszonyom – feleltem, mert anyukám megtanított a jó modorra.

A nő nevetett, és én gyönyörűnek láttam.

– Elizabeth Bennett vagyok – közölte aztán. – Ő a férjem, Thomas. Az öccsét, Markot már ismered. Úgy tűnik, szomszédok vagyunk.

– Örülök, hogy megismerhetlek titeket – válaszoltam, mert anyukán megtanított a jó modorra.

– És mi van velem? – kérdezte Joe, és megrángatta a kezemet.

– Annak is örülök, hogy megismerhetlek téged – feleltem, és lenéztem rá.

Erre visszatért az a mosolya.

– Szeretnél itt maradni vacsorára? – kérdezte Thomas, és éberen figyelte az arcomat.

Egyszerre gondoltam azt, hogy igen és nem. Megfájdult tőle a fejem.

– Anya hamarosan hazajön – válaszoltam. – Ma este együtt vacsorázunk, mert ma van a születésnapom. – Összerezzentem. Ezt nem akartam elárulni.

Joe felhördült.

– Micsoda? Miért nem mondtad el? Anya! Ma van a születésnapja! – kiabálta.

– Itt vagyok, Joe, a közvetlen közeledben – felelte Elizabeth, és derűsnek tűnt. – Hallottam. Boldog születésnapot, Ox! Hány éves vagy?

– Tizenhat – válaszoltam, és még ekkor is mindenki engem nézett. Éreztem, hogy verejték csorog a hátamon. A levegő meleg volt.

– Királyság! – mondta Carter. – Én is.

Joe haragosan nézett rá, és a fogait kivillantva vicsorgott.

– Én találtam meg előbb! – mondta, és belépett elém, mintha el akart volna takarni Carter elől.

– Ebből elég! – szólt közbe az apjuk, az eddiginél kissé mélyebb hangon.

– De... de...

– Hé! – mondtam Joe-nak.

Felnézett rám, ezúttal csalódottan.

– Minden rendben van – folytattam. – Hallgass apukádra!

Sóhajtott, bólintott, és megint megszorította a kezemet. Szétrúgta a pitypangot, és ekkor kibomlott a cipőfűzője.

– Én tíz vagyok – motyogta végül. – És tudom, hogy öreg vagy, de én találtalak meg hamarabb, úgyhogy először az én barátomnak kell lenned. Ne haragudj, apa!

Aztán azt mondta:

– Csak szeretnék szerezni neked egy ajándékot.

– Ezt már megtetted – válaszoltam erre, és sosem láttam még olyan ragyogó mosolyt, mint abban a pillanatban Joe arcán.

Ekkor elköszöntem tőlük, és mialatt hazafelé gyalogoltam, tudtam, hogy mindannyian engem néznek.

* * *

– Valakik beköltöztek oda? – kérdezte anya, amikor hazaért.

– Aha. Bennették.

– Találkoztál velük? – Meglepettnek tűnt. Tudta, ha tehetem, nem beszélek másokkal.

– Aha.

Anya várt, majd azt kérdezte:

– És?

Épp a törikönyvet bújtam. A következő héten dolgozatot kellett írnom, és néhány részt még nem tanultam meg. Felnéztem, és visszakérdeztem:

– Mi és?

Anya a szemét forgatta.

– Kedvesek?

– Azt hiszem. Vannak... – elhallgattam, és végiggondoltam, hogy mijük van.

– Micsoda?

– Gyerekek. Az egyik annyi idős, mit én. A többi fiatalabb.

– Minek szól ez a mosoly?

– Egy tornádónak – mondtam anélkül, hogy belegondoltam volna.

Anya puszit nyomott a fejemre, és azt mondta

– És én még azt hittem, hogy ahogy idősebb leszel, elkezdesz értelmesen beszélni. Boldog szülinapot, Ox!

Aztán megvacsoráztunk, jó későn. Fasírtot. Az volt a kedvencem, anya külön nekem hozta. Sokat nevettünk, együtt. Ezt már jó ideje nem csináltuk.

Anya adott egy ajándékot, az újság vasárnapi képregényébe csomagolva. Egy 1940-es Buick kezelési útmutatóját kaptam meg. A régi, megviselt könyv borítója narancssárga volt. Dohos szagot árasztott, és csodálatos volt. Anya azt mondta, meglátta a Goodwillnél, és egyből rám gondolt.

És kaptam néhány új nadrágot, amikben dolgozni mehettem. A régiek már kezdtek szétszakadni.

És egy üdvözlőlapot is. Az elején egy Holdra üvöltő farkas volt. Belül egy vicc. Hol nem szeret vásárolni a vérfarkas? A bolhapiacon! Alatta hét kézzel írt szó: Ez az év jobb lesz. Szeretettel, anya. Anya szíveket rajzolt a Szeretettel szó köré, légies apróságokat, amikről azt hittem, hogy ha rájuk fújnék, elrepülnének.

Elmosogattunk, közben anya régi rádiója szólt a mosogató feletti, nyitott ablakból. Anya csendesen énekelt, és lefröcskölt vízzel, én pedig azon töprengtem, hogy miért árad belőlem a cukorpálca és a fenyőtoboz szaga. Fantasztikus és elképesztő szag.

Szappanbuborék ült anya orrán.

Azt mondta, nekem meg a fülemen van egy.

Elkaptam a kezét, és annál fogva megforgattam, miközben a zene ritmusa felgyorsult. A szeme fényesen csillogott.

– Egy napon nagyon boldoggá fogsz tenni valakit – mondta anya. – Alig várom, hogy lássam, amikor megtörténik.

Az ágyhoz mentem, és az ablakon kinézve láttam a földút végén álló ház fényeit. Aztán rajtuk gondolkodtam. Bennettéken.

Valakit – mondta anyám. Nagyon boldoggá fogok tenni valakit.

Nem őt. Hanem valakit.

Lehunytam a szememet, és elaludtam. Tornádókról álmodtam.

{*} Az ox angolul ökröt jelent