TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

Találkozás

I. Mágus

II. Főpapnő

III. Császárnő

IV. Császár

V. Főpap

VI. Szeretők

VII. Diadalszekér

VIII. Igazság

IX. Remete

X. Sorskerék

XI. Erő

XII. Akasztott

XIII. Halál

XIV. Egyensúly

XV. Ördög

XVI. Torony

XVII. Csillag

XVIII. Hold

XIX. Nap

XX. Ítélet

XXI. Világ

XXII. Bolond

XXIII. A Mélység Csendje

XXIV. A Fény Hangja

Különórák

Befejezés

Kulcsszavak a lapokhoz

A lappárokhoz tartozó kulcsszavak

A mesemondó kirakás

Éves kirakás

Haladó mesemondó

HORVÁTH KRISZTINA

ÉLETRE TANÍT A TAROT, TAROT–RA TANÍT AZ ÉLET

A kötethez tartozó 24 lapos kártyacsomag megvásárolható a kiadótól:
konyvesbolt.online/Tarot-kartya

Könyv Guru

Budapest, 2023

ELŐSZÓ

Húsz évvel ezelőtt, amikor az első tarot–kártyámat megvettem, nagy lelkesedéssel beszereztem mellé egy könyvet is. A kezdeti időkben lelkesen lapoztam a kirakások felett, kerestem, melyik kártya hol mit jelent, és próbáltam ezekből értelmes válaszokat megfogalmazni. Sokszor vettem észre, hogy közben elrévedek, nem is olvasom végig a szöveget, de válaszolok. Rövid időn belül elraktam a könyvet és hagytam, hogy csak úgy jöjjenek a válaszok. Folyamatosan változott a viszonyom a kártyával, egyre inkább tiszteltem és egyre világosabb volt számomra, hogy sokkal több, mint egy csomag papírlap és hatással van rám, a személyiségemre, a fejlődésemre. A kártyától tanultam tarot–t olvasni. Eleinte nem is fogtam fel, pontosan mi történik. Megszólaltak a lapok. Néha hangot hallottam, időnként az elmémben képsorok jelentek meg, vagy a semmiből beúszott egy gondolat a fejembe. Ez egyre erősebbé vált. Voltak álmok, amelyek életszerűek voltak, és ébredés után szinte még éreztem a lakásban a nyomait annak, aki beszélt hozzám vagy az illatát. Az álombeli történések időnként annyira életszerűek voltak, hogy napokig a hatásuk alatt voltam. A vezetett meditációk közben rendszerint teljesen máshol voltam, mint kellett volna, és képtelen voltam ellenállni a sodrásoknak, amelyek vittek. Éber állapotban voltak helyzetek, amikor kiestem az időből és a térből, mintha egy filmbe kerültem volna szereplőként vagy nézőnek egy színházba. Valószerűtlen megélések voltak ezek, be is kapcsolt a félelmem, hogy megbolondultam. Aztán ezek a megélések egyre tisztábbak lettek, élesen megkülönböztethetővé váltak a fizikai világomtól. Ma azt mondom, a Mesterek tanítottak. A 22 Mester, akiknek szimbolikus megjelenése a kártya. Mély szeretet és tisztelet köt velük össze, nélkülük nem lennék az, aki ma vagyok és tőlük tanulok még napjainkban is és fogok örökké. Energiájuk vitathatatlan bizonyítéka létezésüknek. Elég csak egy tarot–kirakás fölé rakni a kezünket és érezzük, hogy nem csak papírlapok ezek. Sok év gyakorlás és tapasztalat után egyre erősödött bennem egy hiányérzet. Mintha nem 22–en lennének. Hosszú kutatás és tanulás után megérkeztem a XXIII–as és XXIV–es Mesterekhez is. A Mélység Csendje és a Fény Hangja. Még ma is elszorul a torkom, amikor kimondom a nevüket. Nagyon nagy hála van bennem, hogy megmutatták magukat és tanítottak. Ők kezdték el azokat a tanításokat, ahol erőteljes hangsúlyt kaptak már a kártyák számai is. A XXIII–as, a Mélység Csendje. Az ép és sérülésmentes, földön létező Istennő. Akiben már eggyé vált a Főpapnő, a Császárnő és a Hold. II. + III. + XVIII. = XXIII. A XXIV-es, a Fény Hangja. Az ép és sérülésmentes, földön létező Férfiisten. Akiben eggyé vált újra a Mágus, a Császár és a Nap. I. + IV. + XIX. = XXIV. Megjelenésükkel teljes lett a kép. Bennem pedig az utolsó bizonytalanság és kétely is elmúlt azzal kapcsolatban, hogy a legjobbaktól tanulok. Néha elmentem egy–egy tarot–tanárhoz a fizikai síkon is. Mindegyikük más látásmódot képviselt, mindegyikük hozzátett valamit a tudásomhoz és nagy szeretettel emlékszem rájuk, de a valódi Mestereim a 24 Nagy Arkánum. Tőlük tanultam meg, hogy Ők egyszerre bent és kint és fent is léteznek. A Teremtett Világ leKÉPezései. Az életBE AVATÓ Mesterek. Barátaim, tanítóim és a lelki családom részei.

Egy lapról megtanítani mindent képtelenség. Életeken át lehetne magyarázni, és még mindig nem érnék a végére. Azt vallom, hogy a tarot–kártyát meg kell érezni magunkban, fel kell ismerni a belső világunkban, meg kell látnunk a külvilágban. Amint a tanítvány megéli és tudatosítja magában a Mágus állapotát, abban a pillanatban kezdi a tanulását az Egyesnek és így sorba mindegyiket. A folyamat elengedhetetlen része az önismeret. Minél mélyebben mer a tanítvány önmagába nézni, minél őszintébb a belső világa, annál pontosabban tudja olvasni a kirakásokat. Minél inkább mer valaki a magasba tekinteni és tágítani az ismert világa határait, annál intenzívebb sugallatokat képes felfogni. Aki elindul a tarot–tanulás útján, az az életet fogja tanulni. Fent, kint és bent. Így lesz teljességben. Olvasói lesznek a lét nagy könyvének, mely a múltban íródott, a jelenben íródik és a jövőben íródhat. A tarot olvasóinak útját szeretném támogatni a könyvvel, mely azokba a képekbe, álmokba, megélésekbe ad betekintést, amelyek engem tanítottak.

TALÁLKOZÁS

Kipattan a szemem. Sötét van a házban. Már meg sem lepődöm, amikor ránézek az órára és 2.13–at mutat. A kutyák megint jól fognak járni, a nyugtalan ébrenlét helyett a sétát választom. Élvezik a csendes, kihalt utcákon való kószálást. Aggasztó, hogy minden éjjel ez a műsor. Már nem tudom eldönteni, hogy még mindig az a furcsa érzés ébreszt–e fel vagy már a megszokás. A ma éjszaka valahogy más. A csend mélyebb, mint szokott lenni, a csillagok valahogy közelibbnek tűnnek. Hullócsillagokat látok, elvarázsolnak. Hirtelen megállok, egy csillagmenet. Nem hullanak, szépen egymás után mozognak. Messziről úgy tűnik, mintha egy csillagkaraván lenne. A gondolat is bizarr, biztos megbolondultam, de nem tudom levenni a szemem a látványról. Persze nincs itt senki, aki megerősítene abban, hogy nem hallucinálok. Végignézem a csillagok zarándoklását, majd amikor eltűnnek az ég alján, hazaindulok. A kutyák elégedetten a helyükre fekszenek, én ülök a konyhában és nem tudom, mit kezdjek az idővel. Előveszem a tarot–kártyát és főzök egy kávét. Hetek óta nem látok benne semmit, nem értek belőle semmit. Egyre növekszik bennem a feszültség, a tehetetlenség. Valami történik, valami készül, valami van a levegőben, de nem bírom összeolvasni. Dühödten nézem a kirakást. Nevetést hallok. Na, most már biztos megbolondultam, ez itt a vég. Lehajtom a fejem az asztalra, hirtelen ólmos fáradtságot érzek, a szemeim leragadnak, zuhanok az alvás állapotába. De nem alszom el. Furcsa módon ébren vagyok, mindent érzékelek, mindennek tudatában vagyok. Kinyitom a szemem, egy köpenyes alak áll előttem, talpam alatt homok serceg, felettem az ég, a tejutat is látom szabad szemmel. Otthonos érzés kap el, már tudom, a sivatagban vagyok. Kísérőm int, és én követem. Nevetés csiklandozza torkomat, öröm és felszabadultság van bennem. A szokásos módon küzdök a homokban járással, alig tudom tartani a tempót. Az egyik homokdűne mögött tűz lobog. A kísérőm leveszi a köpenyét. Egy nő áll előttem. Sosem láttam még hasonlót sem, mindene fénylik, a tekintetéből olyan szeretet sugárzik, hogy könnyezni kezdek tőle. Megölel és én azt érzem, hogy megérkeztem, biztonságban vagyok. Leülünk a tűz mellé. Ezernyi kérdés van bennem, de ahogy kimondanám őket, már hallom is a választ. Minden kétség elmúlt, minden rendben van. A hétköznapok annyira távolinak tűnnek, mintha nem is léteznének, minden tér és idő nélkülivé vált. Csak vagyok, csak élvezem, nézem a tüzet és elalszom. Hirtelen felriadok, felpattanok. A konyhában vagyok, reggel lett. Mindenem fáj az ülve alvástól. Az álmomra gondolok, a kísérőm arca van előttem. Furcsa, nem szoktam ilyen élesen emlékezni az álmaimból arcokra. A kutyák jelzik, hogy idő van, a reggeli sétára indulunk. Kilépek a kapun és el is feledkezem az éjszakáról, kezdődik egy újabb hétköznap.

I. MÁGUS

Hirtelen felülök, éjszaka van. Nem tudom, mire ébredtem fel, de hevesen dobog a szívem. Ránézek az órára. A szokásos hajnali kettő utáni időpont. Dühös vagyok, sosem lesz ennek vége. Kilépek a szobából, a kutyák már emelik a fejüket. Felöltözöm, és elindulunk. Hazafele felnézek az égre. Telihold van, egy hullócsillagot is látok. Eszembe jut az a néhány héttel ezelőtti furcsa éjjeli álom. Különös érzésem van, mintha nem lennék egyedül, de kihalt az utca. Hazaérünk, belépek a házba és rászólok a kutyákra, hogy ne zajongjanak. Majd abban a pillanatban döbbenten megállok, magamat se értem, hisz csak mi vagyunk, nincs kit zavarjanak. Bolyongok a házban, nem tudok mit kezdeni magammal. A tévét nem akarom bekapcsolni, az olvasáshoz fáradtnak érzem magam. Nyávogás. Megjött a macska. Kinyitom neki a teraszajtót, adok neki enni. Míg ropogtat, előveszem a kártyámat és kirakom az asztalra. Nagy áttörést, nagy változásokat ígér. Őszintén nem vagyok boldog ettől, jobban örülnék a világbékének, nyugalomnak, stabilitásnak. Nevetést hallok, ismerős a hang, de nem tudom, kié. A következő pillanatban koppan a fejem az asztalon, a konyha eltűnik körülöttem. A csillagok közt lebegek egy pillanatig, majd egy tábortűz mellett találom magam egy pléden ülve. Egy kissé bepánikolok. Aztán megérzem a homokot, meglátom a tejutat. Megint a sivatagban vagyok a múltkori nővel. Nagyot nevet, ahogy rám néz.

– Úgy örülök, hogy itt vagy – a hangja végtelenül megnyugtat, elmúlik minden félelmem.

– Igazán örülök az örömödnek, de elárulnád, mi a fene történik velem? Sürgősen keressek fel valakit a hallucinációim miatt, vagy túl intenzíven álmodok?

– Te is tudod, hogy egyik sem– ahogy ezt a mondatot kimondja, gombócot érzek a torkomban, a sírás kerülget. Nézem a tekintetét. Annyira ismerős és érzem, hogy annyira szeretem. Bizonyosságok ébrednek bennem. Még nincs itt az ideje, hogy kimondja, ki Ő és ki vagyok Én, és kik vagyunk Mi. Az Emlékezés szó villan be, ettől ki is csordul a könnyem és látom, hogy az övé is. Bólint egyet és megfogja a kezem. Eltűnik a tűz, eltűnnek a plédek, állunk a homokban.

Ez itt – mutat körbe – mindennek a kezdete. A látszólag semmi, amiben minden benne van. Itt tud a Mágus igazán működni. Itt érzed, ahogy az Ég és a Föld összeér és tulajdonképpen EGY. Minden felesleges gondolat eltűnik a fejedből, a valóban fontosak maradnak csak meg, a Levegő szabadon áramlik, az elméd tiszta. Nem befolyásolnak múltbeli sérelmek, nincsenek hullámok, kristálytiszta a Víz, minden hordaléktól mentes, nyugodt. Nem akarsz csinálni semmit, tudsz pusztán létezni és a jelen igénye szerint cselekedni, a Föld laza, formálható. Ebben az állapotban tud fellángolni a Tűz. Ez másik tűz, mint amit Te ismersz. Ez a Teremtés és Alkotás tüze. Ez a kezdet, a kiáramlás minősége. Itt nem a düh vagy más érzelmek táplálják a Tüzet. Ez az Eredendő Tűz, ezt a tiszta tudat és a hármak egysége táplálja.

– Mit jelent a hármak egysége?

– A megformázott világ hármasságokon alapszik. Ilyen hármasság például a test–lélek–szellem hármasa, de ott van a tudatalatti–ego–felettes én hármasa, vagy a bent–kint–fent, vagy a cselekvés–érzelem–gondolat akár. A fontos az, hogy a Mágusban ezek a hármasságok feloldódnak és EGYséggé válnak. A Mágus a Pont, az Egyetlen, a Forrás, a Kezdet.

– Mit jelent a tiszta tudat?

– Az „Én vagyok az Én vagyok” állapota. Amikor megszületik a hitből a bizonyosság arról, aki vagy és az szavakkal nem formázható, csak érzékelhető, a létezés minden szintjén, minden idejében és minden terében. Emberi életed minden pillanata, minden minősége egyetlen pontba sűrítve. Megérkezés saját MAGodhoz.

Zsongani kezd a fejem. Egyszerre értem és egyszerre fel sem fogom, amiket mond. Rám mosolyog, a zsebéből elővesz egy csomag tarot–kártyát. Végre valami kézzelfogható, ismerős dolog. Felmutatja a Mágus lapját.

– A Mesterek közt Ő kapta az egyes számot. Használd a nevét, a számát, nézd a képét, miközben tarot–kártyát vetsz, de emlékezz, nem pusztán egy papírlap, nem csak egy kép. Egy Létezés, egy minőség. Olykor Benned, olykor Neked, olykor Érted. Ez az Ő három megjelenése az életedben. Amikor bent, akkor Benned, amikor kint, akkor Neked és amikor fent, akkor Érted. Ugye érted?

Bólintok. Miközben beszél, a háta mögött egy kapu jelenik meg. Egy férfi jön át rajta. Ahogy közeledik felém, egyre hevesebben ver a szívem. Megáll előttem, meghajol. Majd számomra ismeretlen nyelven beszélni kezd. Minden egyes szó, ahogy kijön a száján, fénnyé változik. Ahogy beszél, egyre nő a fény, majd formálódni kezd, alakot ölt. Hol egy virág, hol egy állat, hol egy tárgy jelenik meg. Aztán mindegyik eloszlik újra fénnyé. Az egyik mondatnál egy fényvirág formálódik ki. Különleges növény, nagyon megtetszik. Meg akarom ismerni, érinteni. Kinyújtom felé a kezem, nem tűnik el, sőt. Ahogy megérintem, érzem, már nem fény, már élő növény.

– A Forrás kiárasztott, Te elfogadtad a létezésének lehetőségét, ezért nem tűnt el. Majd amikor nemcsak elfogadtad, hanem már hagytad is, hogy hasson rád, vagyis befogadtad, akkor tudott anyagi minőséget kapni, akkor tudott testet ölteni. Ez a Mágus, a Főpapnő és a Császárnő életet adó hármassága. A Mágus kiáraszt, a Főpapnő elfogad, a Császárnő befogad. Így születik az élet.

Érezd és érzékeld, hogy minden, amit tudsz a kártyákról, csak egy egyszerű hétköznapi megélése annak, amit valójában ezek a minőségek jelentenek. Keresd meg a Mágust bent, figyeld meg kint és kapcsolódj vele fent. Időnként csak mondd ki hangosan: Én vagyok az Én vagyok. S hagyd, hogy rezegjen ez a mondat. Hagyd, hogy megjelenjen a testedben, hogy letisztítsa az elmédet, megszabadítson érzelmi káoszodtól. Hagyd, hogy megérkezz a pontba, érezd meg belső magodat. Érezd meg a Mágus énedet.

A Mágus felém fordul, szavai tisztán és érthetően zengenek:

Nyílik a száj, és szól az ének,

ez a valós kezdete a teremtésnek.

Elhessegetheted a gondolatot,

a hangos szó nyilvánítja ki akaratod.

Hatalma van minden hangnak,

üvöltésnek, sikolynak vagy ujjongásnak.

Ha kérsz, akkor cserébe ajánlj fel,

az oltárra tett áldozatért az élet áldással felel.

Ha kívánsz, akkor sóhajod az égig érjen,

tiszta szívvel jelenjen meg a kép az ember képzeletében.

Az ősi teremtés a tiszta akarat,

azonnal manifesztálódik a nap alatt.

Az erő önmagában kevés a teremtéshez,

érzelem és cselekvés is párosuljon az észhez.

Mikor eggyé válik a három szint,

az isteni szikra lángot szít.

S hol tűz van, ott vigyázni kell,

az Alkotás könnyen Rombolássá fajulhat el.

Kipattan a szemem. Persze megint a konyhaasztalon aludtam. Gyorsan előveszek egy papírt és feljegyzetelem, amire még emlékszem.

A következő napok furcsa révületben telnek el. Mindenhol az Egyes számba botlom. Férfiakkal találkozom, akik a spirituális énjüket csillogtatják, mindegyik válla felett a Mágus feje jelenik meg. Parkolót keresek a belvárosban, felfele fohászkodom segítségért, a Mágus köpenyét látom megvillanni, miközben a frissen megürült helyre leparkolok. Eszembe jut egy új ötlet, miközben forrásvízért állok sorba. Mindenhol ugyanabba a minőségbe botlom. Vagy eddig is megvoltak, csak én nem vettem észre. A világ egyszerűbbnek tűnik, és értelmet nyernek azok a tanítások, amelyek a kimondott szó erejéről szólnak. Igyekszem pozitívan fogalmazni és csak olyat mondani, ami tényleg szeretném, ha megvalósulna. Kerülöm a feltételes módot, és leszokom a negatív teremtő szófordulatokról. Lehordom magamat a stressz esetén több évtizedig használt kifejezés miatt: „tincsekbe őszülni kezdtem a helyzettől”. Majd megadóan beülök a fodrász székébe hajat festetni.

II. FŐPAPNŐ

Este van. Mostanában korán sötétedik. Gyertyákat gyújtok a szobában. Szeretem a fényüket, békét hoznak, és a falakra festett árnyékok néha meséket mondanak. A gyertyák lángjai táncba kezdenek, mintha huzat lenne a lakásban, pedig semmi nincs nyitva. A falakon az árnyékok megnyúlnak és egyre intenzívebben mozognak. A szoba forogni kezd körülöttem, szédülni kezdek, lehunyom a szemem. Amikor újra kinyitom, már nem a saját nappalim vesz körbe. Mintha egy ókori templom szentélyében lennék. Nagy, tágas tér, a falakon fáklyák. Az oszlopok között fátyolszerű anyagok lebegnek. Középen egy asztal, rajta ásványok, füstölők, gyertyák, egy nagy tálban víz. Körben nagy edények, leemelem a fedelüket, illóolajat, virágszirmot, fűszereket, mirhát, tömjént rejtenek. Halk neszezést hallok, hátrafordulok. Ott áll a nő, akivel legutóbb a sivatagi éjjelen találkoztam.

– Ez itt az első nő háza. Az első női minőségé. Aki egyenrangú a Mágussal, párja a spiritualitásban és társa a teremtésben. Tudásuk mértéke és minősége is egyforma, a tudás helye, tere más. Míg a Mágus magában hordoz minden tudást, a Főpapnőn kívül van a tudás, ugyanakkor bármikor hozzáférhet. Az Ég és a Föld mikor kettészakadt, egy minőség maradt, aki össze tudja kötni a kettőt, ez pedig a Főpapnő. A közvetítő, a csatorna. Egyszerre van jelen mindenhol, egyszerre van jelen mindenkor, mindenre emlékszik a múltból, mindent lát a jelenben, és mindenre emlékszik a jövőből. A fátylai védenek meg attól, hogy mindent és mindenkort egyszerre láss, mert emberi tudatod nem bírná el.

– Mire való ez a sok gyertya, olaj és egyebek?

– Segít áthangolni. Segít a tudatnak felkészülni arra a térre és tudásra, amelybe bepillanthatsz. Segít a KETtészakadt EGYnek egyesülni. Az EGY, amiből lett aztán huszonkettő, ám vissza az EGYhez a KETTŐn keresztül vezet az út. Segít az embernek újra összekapcsolódni égi mivoltával. Amikor a tarot–kártyát olvasod, Te magad is ezt a minőséget éled. Amikor bepillantást nyersz a létbe, olvasod a sorsokat, látod az utakat. Neked akkor a kártya maga, ami segít.

– Dehát maga a kártya a könyv, amit olvasok, nem?

Csengő női kacajt hallok a hátam mögött. Megfordulok, egy fehér ruhába öltözött papnő áll velem szemben, gyertyák lebegnek körülötte a levegőben, fénytetoválások borítják a csuklóját, a nyakát, a homlokát. Megszeppenek, el is némulok. A papnő átveszi a szót.

– A kártya a könyv? Kedvesem, ideje, hogy benézz az egyik fátyol mögé. A tarot több, mint egy kártya, az maga az élet. A kártya valójában… hogy is mondják ezt a Te idődben és teredben… megvan, a kártya egy dekóder. Tulajdonképpen abban segít Neked, hogy azt az információt is képes legyél meglátni, meghallani, ami az emberi szem és fül számára láthatatlan és hallhatatlan. Amúgy a könyv nem könyv. Tér és idő, minden információval és energiával. Minél tudatosabb vagy, annál több fátylon látsz át. A tudatosságod kulcsa pedig abban rejlik, hogy magadat mennyire vagy hajlandó annak látni, aki valójában. Mennyire vagy tisztában a MAGoddal, az „Én vagyok az Én vagyok”–kal. Mennyire vagy hajlandó emlékezni, mennyi teret és időt mersz látni a saját létezésedből. Mennyit mersz ELFOGADNI és mennyit tudsz szeretni a benned létezőből. Földiként tudj Égi lenni, és Égiként tudj a Földön létezni. Érezd és éld, hogy ez a kettő csak a duális világban kettő, valójában mégis egy. Gyújts gyertyát, ha úgy könnyebb, vagy füstölj, használj illóolajat, a lényeg, hogy fogadd el, létezik valami azon a határon is túl, mit az emberi elme jelenleg felfogni képes. Nem kell tudni, ismerni vagy érteni, csak a létezését fogadd el a Bárminek és a Mindennek. A világunk egy tökéletes rendszer, világos és tiszta törvényekkel, szabályokkal, a szeretetben és a szeretetből teremtve. Emberi tudatunk egy részét képes felfogni. Ahhoz, hogy minél többet láss, az Elfogadás minőségét kell ismerned és gyakorolnod. Mindennek van helye, ideje, létjogosultsága. Lehet, hogy nem értesz vele egyet, lehet, hogy elhatárolódsz tőle, szabad ezt tenned. Szabad egyet nem értened, szabad dühösnek lenned, és szabad nem szeretned. Amit nem szabad, elvenni a létezéshez való jogát. Békélj meg a gondolattal, hogy létezik valami Nálad nagyobb erő, ami ezt megteremtette.

– Elfogadni mindennek a létezését? Lehetetlent kívánsz tőlem. Háború, bántalmazás, agresszió, hazugság és még sorolhatnám a rengeteg fájdalmas dolgot a világunkban. Komolyan azt akarod, hogy békéljek meg velük?

– Nem kell, hogy egyetérts, s a Te értékítéleted alapján nem is kell, hogy helyesnek, jónak tartsd. De lásd meg, ahol fény van, ott árnyék is születik. Csak nézd meg a gyertyákat, meggyújtod őket és árnyékok jelennek meg a falon. A dualitás világában a béke nem létezik a háború nélkül, a fekete nincs a fehér nélkül, és az igen sem létezik a nem nélkül. Az árnyék létezése sem céltalan vagy véletlen. Ahhoz, hogy láss a fátylon túl, hogy megértsd az árnyékot, először el kell fogadnod a létezését, meg kell békélned a létezésével. A múltatokat is úgy tudjátok feldolgozni, ha először elfogadjátok a veletek történteket. Nem kell megbocsátani mindent, de békéljetek meg azzal, ami már megtörtént. Továbblépni is csak úgy tudtok. Állj be a tükör elé, lásd magad és beszélj. Szád formáljon gyógyító mondatokat.

– Gyógyító mondatok?

– Ahol sérül a szeretet, ott törésvonalak keletkeznek. Kétségeid ezen vonalak mentén törnek elő, belső démonaid ezeken a sötét területeken születnek. Emlékezz a szeretet hangjára, emlékezz az Egész valóságára.

A hátam közepére teszi a kezét, mintha belenyúlna a szívcsakrámba. Ahogy beszélni kezd olyan, mintha hangja a tenyere közepéből jönne.

– Szerethető vagy. Valóságod hozzátesz a világhoz. Fontos alkotóeleme vagy a világ egészének. Szükség van rád. Létezésed öröm. Léted ajándék. Lehetsz az, aki vagy. Pont jó vagy, pont ilyennek kell lenned.

Miközben beszél, forróság önt el, minden feszültség és görcs elmúlik. Megélem a belső békét.

A Főpapnő a kezembe ad egy csomag tarot–kártyát, és újra zengeni kezd:

Kétségtelen, hogy a jelek vezetnek,

Ha jól olvasol, az utadra terelnek.

Ki engem ismer, az háborúra békével felel,

Az elfogadás pedig az Égbe emel.

Légy nő vagy akár férfi,

az Ég üzeneteit a Kettes minőség érti.

Ennek alapvető lényege,

figyelmed fordítsd fentre és kívülre.

Fogadd el azt, ki a jeleket érti,

fogadd el, hogy itt mindenki egyben égi.

Az emlékezés kulcsát a szívedben leled,

amire emlékezned kell, az ősi szeretet.

Mit most szeretetnek vélsz, csak félig az,

Magad elé még páncélokat tartasz.

Abban rejlik az ősi szeretet valósága,

hogy félelmek nélküli, ez a létezés igazsága.

Az utolsó két sortól zúgni kezd a fülem, megszédülök és lehunyom a szemem. Amikor újra kinyitom, a nappaliban találom magam. Olyan fáradtságot érzek, mint még soha. Magamban motyogom a kulcsszavakat, mik megmaradtak, csak reggel emlékezzek rá, hogy leírhassam.

A következő hetekben egyre többet és egyre mélyebben látok meg a kirakásokban. Az emberek intenzívebben keresik a társaságomat, a visszajelzésekből az derül ki, hogy békét lelnek a közelemben. Azt tapasztalják meg mellettem, hogy minden rendben van velük, úgy jók és úgy szerethetők, ahogy vannak. Gyűlnek körém a spiritualitással foglalkozó nők. Folyamatosan érkeznek a jelek, érthetőek és egyértelműek. A hétköznapok megkönnyülnek.

III. CSÁSZÁRNŐ

Tavaszodik. Létszámellenőrzést tartok a kertben. Minden növény túlélte a telet, ébredezés van. Megsimogatom a fügefát, a nagy kedvencet, elsuttogom neki, mennyire örülök, hogy jól érzi magát nálam. Lehajolok, a mulcs alól lassan kikandikálnak az első zöld hajtások. Indulnak a hagymás növények. Zajt hallok a hátam mögül, felállok és megfordulok. A hirtelen mozdulattól megszédülök. Mire elmúlik a szédülés, már nem a saját kertemben állok. Monumentális méretű fák, bokrok és virágok vesznek körbe. Mintha itt erőteljesebbek lennének a színek és az illatok, melegebb is van. Már meg sem lepődöm, amikor az ismerős női alakot meglátom. Most először zavar, hogy nem tudom, miként szólítsam. Ijesztő érzésem támad, mintha olvasna a gondolataimban.