A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Victoria Aveyard: Glass Sword

HarperTeen an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2016

Fordította: Kleinheincz Csilla

Könyvterv: Malum Stúdió

Szerkesztette: Daróczi Péter

Copyright © 2016 by Victoria Aveyard

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-344-5

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

• ELSŐ FEJEZET •

Összerándul a testem. A rongy, amelyet Farley elém tol, tiszta ugyan, de vérszaga van. Nem kellene, hogy érdekeljen. Már így is véres a ruhám. A vörös az enyém, természetesen. Az ezüst másoké. Evangeline-é, Ptolemusé, a nimfa nemesé, mindazoké, akik próbáltak megölni az arénában. Egy része talán Calé. Bőségesen ömlött a vére a homokba, amikor megvagdosták és összeverték a hóhérjaink. Most velem szemben ülve bámulja a lábát, a sebeinél már megkezdődött a természetes gyógyulás lassú folyamata. Lepillantok a karomat elcsúfító vágásokra. Valószínűleg Evangeline-nek köszönhetem. A seb még mindig friss, és elég mély, hogy nyomot hagyjon. Egy részem örül ennek: ezt a tépett szélű vágást nem fogja varázslatosan eltüntetni valamilyen gyógyító hűvös keze. Cal és én már nem az Ezüstök világához tartozunk, ahol valaki egyszerűen eltörölheti a sebeinket. Mi megszöktünk. Vagy legalábbis, én azt tettem. Calt a láncai komoran emlékeztetik fogoly mivoltára.

Farley meglepően gyengéden megböki a kezem. – Rejtsd el az arcod, villámlány! Azt keresik.

Most az egyszer azt teszem, amire utasítanak. A többiek is követik a parancsot, a szájuk és orruk elé vörös kendőt húznak. Cal arca az utolsó, amely fedetlenül marad, de nem sokáig. Nem küzd, amikor Farley felköti a maszkot, és már ugyanúgy néz ki, mintha közénk tartozna.

Bárcsak tényleg így volna!

Elektromos zümmögés pezsdíti fel a vérem, emlékeztet a lüktető, csikorgó alvonatra, amely feltartóztathatatlanul visz minket egy városba, ahol egykor menedék volt. A vonat úgy száguld, fülsértően zörögve az ősi síneken, akár egy Ezüst fürge a nyílt mezőn. Hallgatom a csikorgó fémet, a csontjaimban érzek valami hideg sajgást. A dühöm, az arénában tapasztalt erőm távoli emlék csupán, amely fájdalmat és félelmet hagyott maga után. Elképzelni sem tudom, mire gondolhat most Cal. Mindent elveszített, ami valaha kedves volt a szívének. Az apját, az öccsét, a királyságát. Nem tudom, miért nem hagyja el magát, hogyan képes a vonat rázkódását leszámítva mozdulatlan maradni.

Senkinek sem kell megmondania, miért sietünk. Farley és a gárdistái pattanásig feszültek, és ez elég magyarázat. Még mindig menekülünk.

Maven járt már erre, és megint jönni fog. Ezúttal a katonái, az anyja és az új koronája minden dühével ered utánunk. Tegnap még herceg volt, ma már király. Azt hittem, a barátom és jegyesem, de már okosabb vagyok.

Egykor bíztam benne. Mostanra megtanultam gyűlölni, és félni tőle. Segédkezett az apja meggyilkolásában, hogy megkaparintsa a koronát, és a bátyjára kente a bűnét. Tudja, hogy a romvárost körülvevő sugárzás története átverés, és tudja, hová visz a vasút. A menedék, amelyet Farley épített, többé nem biztonságos a számunkra. Sem számodra. Lehet, hogy máris kelepcébe száguldunk.

Egy kar ölel át, érezheti a feszültségemet. Shade. Még mindig hihetetlen, hogy a bátyám itt van elevenen, és ami a legkülönösebb, hogy olyan, mint én. Vörös és Ezüst – és erősebb mindkettőnél.

– Nem hagyom, hogy megint elvegyenek tőlem – suttogja olyan halkan, hogy alig hallom. Úgy tűnik, semmilyen hűség nem engedélyezett, ami nem a Skarlát Gárdához köt, még családi kötelék sem. – Ezt megígérem.

Megnyugtat, hogy itt van, a jelenléte visszavisz a múltba, még a besorozása előtti időbe, egy esős tavaszhoz, amikor még gyerekek lehettünk. Semmi sem létezett, csak a sár, a falu, és az a bolond szokásunk, hogy nem törődtünk a jövővel. Most viszont csak a jövőre tudok gondolni, azon töprengek, miféle sötét ösvényre taszítottak a tetteim.

– Mit fogunk tenni? – A kérdést Farley-hez intézem, de a tekintetem Kilornt találja meg. A nő mellett áll, akár egy kötelességtudó testőr, fogait összeszorítja, kötésein átüt a vér. Elképzelhetetlen, hogy nem is olyan régen még egy halász inasa volt. Shade-hez hasonlóan ő sem illik a környezetbe, inkább rég eltűnt idők szellemére hasonlít.

– Mindig van hová futni – válaszolja Farley, és merőn nézi Calt. Arra számít, a fiú majd harcolni fog, ellenáll, de nem teszi.

– Te csak tartsd rajta a szemed! – fordul Farley vissza néhány pillanat után Shade-hez. A bátyám bólint, és a tenyere súlyosan nehezedik a vállamra. – Nem veszíthetjük el.

Nem vagyok tábornok vagy stratéga, de világos számomra, mire gondol. Én vagyok a kis villámlány – az eleven elektromosság. Az emberek ismerik a nevemet, az arcomat, a képességeimet. Értékes vagyok, nagy hatalmú, és Maven bármit megtesz majd azért, hogy ne vághassak vissza neki. Nem tudom, hogyan képes megvédeni engem a bátyám az eltorzult gondolkodású új királytól, aki hiába olyan, mint én, hiába gyorsabb bárminél, amit valaha láttam. Hinnem kell benne, még ha csodának is tűnik, amit várok. Végül is sok lehetetlen dolognak voltam már tanúja. Egy újabb megmenekülés semmiség lehet ezekhez képest.

A vonaton visszhangzanak a csattanások, ahogyan a gárdisták kibiztosítják puskáikat. Kilorn kissé imbolyogva mellém húzódik, szorosan markolja a mellkasán keresztbevetett fegyvert. Ahogy lenéz, a tekintete ellágyul. Megpróbál vigyorogni, hogy megnevettessen, de zöld szeme komor és riadt marad.

Cal ezzel szemben csendben, szinte békésen üldögél. Bár neki van legtöbb oka félelemre, hiszen meg van láncolva, ellenségek veszik körül, és a saját öccse vadászik rá, mégis nyugodtnak látom. Nem lep meg. Született katona. A háború olyasmi, amit megért, márpedig most biztosan háborúban vagyunk.

– Remélem, nem terveztek harcolni – szólal meg hosszú percek után először. A tekintetét rám szegezi, de a szavai Farley-nak szólnak. – Remélem, elmenekültök.

– Ne fáradj, Ezüst. – Farley kihúzza magát. – Tudom, mit kell tennünk.

Nem tudom megállni, a szavak kiszakadnak belőlem: – Ő is tudja. – Farley szinte keresztüldöf a tekintetével, de láttam már rosszabbat, ezért meg sem rezzenek. – Cal tudja, hogyan harcolnak, mivel próbálnak majd megállítani minket. Használd ki!

Milyen érzés, hogy kihasználnak? Ezeket a szavakat vágta a fejemhez a Csontaréna alatt. Akkor legszívesebben belehaltam volna. Most alig érzem.

Farley nem szól semmit, és ez elég Calnek. – Aranyesővel támadnak majd – mondja komoran.

Kilorn hangosan felnevet. – Virágokkal?

– Sugárhajtású repülőgépekkel – mondja Cal, a szemében undor látszik. – Narancssárga szárnyak, ezüst géptörzs, egy pilóta, könnyű manőverezhetőség, városi bevetésekhez tökéletes. Mindegyik négy rakétát visz. Egy szakaszban ez negyvennyolc kicselezendő lövedéket jelent, és könnyűfegyverzetük is van. El tudtok bánni velük?

Csend fogadja a szavait. Nem tudunk elbánni velük.

– Az Aranyesők csupán a legkisebb problémánk. Azok csak köröznek, biztosítják a területet, és ott tartanak, amíg meg nem érkeznek a földi csapatok.

Lesütött szemmel töri a fejét. Azon gondolkodik, mit tenne, ha a másik oldalon állna. Ha ő volna a király, és nem Maven. – Körbekerítenek, és közlik a feltételeiket. Mare-t és engem kérnek majd a megmenekülésetekért cserébe.

Újabb áldozat. Lassan beszívom a levegőt. Ma reggel, vagy akár tegnap, még az egész őrület előtt, boldogan feláldoztam volna magam, hogy megmentsem Kilornt és a bátyámat. De most… már tudom, hogy különleges vagyok. Másokat is meg kell védenem. Nem veszíthetnek el engem.

– Ebbe nem egyezhetünk bele – mondom. Keserű az igazság. Érzem Kilorn pillantásának súlyát, de nem nézek fel rá. Nem bírom látni a szemében az ítélkezést.

Cal nem ilyen szigorú. Bólint. – A király nem számít arra, hogy belemegyünk ilyen egyezségbe – válaszol. – A repülőgépek ránk döntik a romokat, és a többiek elintézik a túlélőket. Mészárlás lesz, nem egyéb.

Farley még sarokba szorítva is büszke teremtés. – Mit javasolsz? – kérdezi megvetően, és Cal fölé hajol. – Teljes megadást?

Cal arcán mintha undor futna végig. – Maven akkor is megöl titeket. Akár egy cellában vagyunk, akár a harcmezőn, egyikünket sem hagy életben.

– Akkor jobb, ha az utolsó csepp vérünkig harcolunk. – Kilorn hangja erős, de a keze remeg. Úgy fest, akár a többi lázadó, aki bármit megtenne az ügyért, de a barátom még retteg. Még alig múlt tizennyolc éves, túl sok oka van élni, és túl kevés meghalni.

Cal elhúzza a száját Kilorn erőltetett, de bátor kijelentése hallatán, de nem tesz megjegyzést. Tudja, hogy azzal senkinek sem segít, ha még érzékletesebben leírja a közelgő halálunkat.

Farley másként gondolja, és mindkettejükre legyint. Mögötte a bátyámon is ugyanezt az eltökéltséget látom. Tudnak valamit, amit mi nem, valamit, amit még nem akarnak kimondani. Maven mindannyiunknak megtanította, mekkora árat kell fizetni a rosszakba vetett bizalomért.

– Nem mi leszünk azok, akik ma meghalnak. – Mindössze ennyit mond, majd a vonat elejébe megy. Bakancsa hangosan dobog a fémlemezen, akár egy-egy kalapács.

Hamarabb megérzem, hogy a vonat fékez, minthogy az lelassítana. Az elektromosság gyengül, ahogy a föld alatti állomásra érkezünk. Nem tudom, mit látunk majd az égen: fehér párát vagy narancssárga szárnyú repülőgépeket. A többiek látszólag nem bánják, eltökélten lépnek ki az alvonatból. A felfegyverzett és álarcos gárdisták némán valódi katonáknak tűnnek, de tudom, hogy nem azok. Nem bírják felvenni a harcot azzal, ami rájuk vár.

– Készülj fel! – súgja a fülembe Cal, és megborzongok. A hangja eszembe idézi a múltat, a táncot a holdfényben. – Ne feledd, milyen erős vagy!

Kilorn nyomakodik mellém, és szétválaszt minket, mielőtt megmondhatnám Calnek, hogy csak az erőmben és a képességemben lehetek biztos. Talán egyedül az ereimben áramló elektromosságban bízhatok.

Szeretnék hinni a Skarlát Gárdában, különösképpen Shade-ben és Kilornban, de nem engedhetem meg magamnak azok után, hogy ekkora bajba kevert minket a bizalmam, az elvakultságom Mavennel kapcsolatban. Cal pedig szóba sem jöhet. Ő fogoly, egy Ezüst, ellenség, aki egyetlen szempillantás alatt elárulna minket, ha tehetné, ha lenne hová menekülnie – mégis vonzódom hozzá. Még emlékszem a gondterhelt fiúra, aki ezüstpénzt adott nekem, amikor még csak egy senki voltam. Megváltoztatta a jövőmet, és tönkretette a sajátját. Mégis szövetségben állunk – feszültséggel teli szövetségben, amelyet vér és árulás kovácsolt össze. Egymáshoz vagyunk kötve, egyesültünk Maven és mindenki ellen, aki becsapott minket, a világ ellen, amely a szétszakadás küszöbén áll.

Csend fogad minket. Szürke, nyirkos köd lepi el Naercey-t, olyan közelinek tűnik az égbolt, hogy akár meg is érinthetném. Hideg van, az ősz, a változás és a halál évszakának hidege. Az égen még semmi sem köröz, nincsenek repülők, amelyek pusztítást szórhatnának az egyszer már elpusztított városra. Farley sietős tempót diktál, a sínektől széles, elhagyott sugárútra vezet minket. A romváros olyan, akár egy szurdok. Szürkébb, mint ahogy emlékeztem rá.

Keletre masírozunk az utcán, a ködbe burkolózó vízpart felé. A magas, félig leomlott épületek fölénk magasodnak, ablakaik bámulnak ránk, ahogy elhaladunk alattuk. Az omladozó mélyedésekben és árnyékos boltívek alatt akár Ezüstök is meglapulhatnak, készen arra, hogy megöljék a Skarlát Gárdát. Maven végignézetné velem, ahogy egyesével elpusztítja őket. Nem adná meg nekem a tiszta és gyors halál luxusát. Vagy, ami még rosszabb, gondolom, talán egyáltalán nem hagyna meghalni. A gondolattól úgy megfagy a vérem, mintha egy Ezüst didergő érintett volna meg. Akármennyit hazudott nekem Maven, kicsit azért ismerem a szívét. Emlékszem, hogy megragadott a zárka rácsain keresztül, és reszkető ujjakkal kapaszkodott belém. És emlékszem a névre, amelyet magával cipel, amely arra emlékeztet, hogy még mindig érző szív dobog a mellkasában. Thomasnak hívták, és végignéztem, ahogy meghal. Azt a fiút nem menthette meg. De engem a maga torz módján még megmenthet. Nem. Soha nem adom meg neki ezt az elégtételt. Inkább meghalok.

De akárhogy szeretném, nem tudom elfelejteni az árnyékot, akinek hittem, az elveszett és elfeledett herceget. Azt kívánom, bárcsak valóságos személy lenne. Bárcsak valóban létezne, nem csak az emlékeimben!

Naercey romjai furcsán verik vissza a hangokat, csendesebbek, mint kellene. Hirtelen rádöbbenek az okára. A menekültek eltűntek. A nő, aki a hegyekben álló hamut söpörte, a csatornákban rejtőzködő gyerekek, Vörös testvéreim árnyékai mind elmenekültek. Senki sem maradt, csak mi.

– Gondolj Farley-ról, amit akarsz, de ő nem ostoba – válaszolja meg Shade a kérdésemet, még mielőtt feltehetném. – Múlt éjjel adta ki a parancsot az evakuálásra, miután elmenekült Archeonból. Azt gondolta, te vagy Maven a kínzás hatására beszélni fogtok.

Tévedett. Nem volt szükség arra, hogy bárki megkínozza Mavent. Magától átadta az információt. Megnyitotta az elméjét az anyja előtt, hagyta, hogy mindent kiszedjen belőle. Az alvonatot, a titkos várost, a listát. Most már minden az anyjáé, mint ahogy Maven mindig az övé volt.

A Skarlát Gárda katonáinak sora rendezetlen mögöttünk. Felfegyverzett férfiak és nők csürhéje csupán. Kilorn közvetlenül mögöttem lépked, a szeme ide-oda rebben, Farley vezeti a csapatot. Két tagbaszakadt katona taszigálja mögötte Calt, erősen markolják a karját. Vörös sáljukkal olyanok, mintha szörnyű rémálmokból léptek volna elő. Nagyon kevesen vagyunk, talán csak harmincan lehetünk, és mindannyian sebesültek. Kevesen maradtak életben.

– Nem vagyunk elegen, hogy életben tartsuk ezt a felkelést, hiába szökünk meg ismét – súgom a bátyámnak. A köd tompítja a hangomat, de így is meghallja.

A szája sarka megrándul, mintha mosolyogni akarna. – Emiatt ne fájjon a fejed.

Mielőtt rákérdezhetnék, megtorpan előttünk a katona. Nem ő az egyetlen. A sor elején Farley feltartja az öklét, és felnéz a palaszürke égre. A többiek követik a példáját, keresik azt, amit nem látunk. Csak Cal süti le a szemét. Ő már tudja, hogyan néz ki a halálunk.

Távoli, nem emberi sivítás hallatszik a ködből. Gépies, szűnni nem akaró hang zúg fölöttünk. És nincsen egyedül. Tizenkét nyíl formájú árnyék suhan át az égbolton, narancssárga szárnyuk belehasít a felhőkbe. Még soha nem láttam sugárhajtású repülőgépet ilyen közelről, az éjszaka leple nélkül, ezért, amikor megjelennek, eltátom a számat. Farley parancsokat vakkant a gárdistáknak, de meg sem hallom, pontosan mit. Túlságosan leköt az ég és a fölöttem ívet húzó szárnyas halál bámulása. Gondolom, az építésükben egy magnetron is benne volt – hogyan másként lett volna képes a fém repülni? Kékes hajtóművek szikráznak a szárnyaik alatt, amelyek elektromosságról árulkodnak. Alig érzem a bizsergésüket, mintha valaki a bőrömre lehelne, de túl messze vannak ahhoz, hogy hathassak rájuk. Csak nézhetem őket – és elönt az iszonyat.

Sivítva fordulnak meg Naercey szigete körül, egyszer sem törik meg a körívet. Szinte már el tudom hitetni magammal, hogy ártalmatlanok, csupán kíváncsi gépmadarak, amelyek egy kiirtott felkelés maradványait jöttek megnézni. Aztán szürke fémlövedék suhan el fölöttünk, füstcsíkot húzva, szemmel alig követhető gyorsasággal. Egy betört ablakon át belecsapódik előttünk a sugárút egyik épületébe. A másodperc töredéke múlva vörös robbanás pusztítja el az amúgy is omladozó épület teljes emeletét. Ráomlik az ezeréves támasztékokra, amelyek fogpiszkálóként roppannak ketté. Az egész épület megbillen, és olyan lassan omlik le, hogy nem tűnik valóságosnak. Amikor az utcára zuhanva elzárja előlünk az utat, a csontjaimban is érzem a dübörgést. Füst- és porfelhő söpör végig rajtunk, de nem kuporodom le. Most már ennél többre van szükség ahhoz, hogy megrémüljek.

A szürkésbarna ködfátyol mögött Cal szintén állva marad, bár a fogvatartói leguggolnak. A tekintetünk egy pillanatra összetalálkozik, aztán a válla megereszkedik. Csak ennyi jelét adja a vereségnek.

Farley megragadja a legközelebbi gárdistát, és talpra rántja. – Szétszóródni! – kiáltja, és int a két oldalt húzódó sikátorok felé. – Északra, az alagutakhoz! – A hadnagyaira mutat, megmondja nekik, merre tartsanak. – Shade, a park felőli oldalra!

A bátyám bólint, tudja, mire gondol a nő. Újabb lövedék csapódik egy közeli épületbe, és elnyomja Farley hangját, de könnyű kitalálni, mit ordít.

Fussatok!

Egyik részem szeretné megvetni a lábát, és felvenni a harcot. A lila és fehér villámom biztosan célpontot csinálna belőlem, és eltérítené a repülőket a menekülő Gárdától. Egy-két gépet talán még magammal is vihetnék. De nem tehetem. Többet érek, mint a vörös álarcok és sálak. Shade-nek és nekem életben kell maradnunk, ha nem is az ügy, hanem a többiek érdekében. A hozzánk hasonló több száz embert tartalmazó listáért, akik meghalnak, ha mi kudarcot vallunk.

Shade ugyanolyan jól tudja ezt, mint én, és belém karol, olyan szorosan, hogy biztosan nyomot hagy majd rajtam. Könnyen felveszem a tempóját, hagyom, hogy elvezessen a széles sugárútról az utcán elburjánzott fák szürkészöld kuszaságába. Minél mélyebbre furakodunk, annál sűrűbb lesz a növényzet, a törzsek torz ujjakként csavarodnak a magasba. Az ezeréves elhanyagoltság halálos dzsungellé változtatta a kis ligetet. Eltakar minket az ég elől, és már csak halljuk, ahogy a repülőgépek egyre közelebb köröznek. Kilorn nem sokkal marad el mögöttünk. Egy pillanatra elhitetem magammal, hogy otthon vagyunk, Dúcban, szórakozást és bajt keresünk. Most azonban csak bajba botlunk mindenütt.

Amikor Shade végre lefékez, és a sarka nyomot hagy a porban, megkockáztatok egy körbenézést. Kilorn megáll mellettünk, puskájával feleslegesen az égre céloz, de senki sem követ minket. Már az utcát sem látom, nemhogy a romok közé menekülő vörös rongyokat.

A bátyám fölnéz a fák ágai között, várja, hogy a repülők hatótávolságon kívülre kerüljenek.

– Hová megyünk? – kérdezem kifulladva.

Kilorn válaszol. – A folyóhoz – mondja. – Aztán az óceánhoz. El tudsz minket vinni? – teszi hozzá Shade kezére pillantva, mintha megláthatná rajta a képessége nyomait. Shade hatalma azonban az enyémhez hasonlóan rejtett és láthatatlan, amíg úgy nem dönt, hogy felfedi.

A bátyám a fejét rázza. – Csak ha tényleg szükségünk lesz rá.

Egyetértőn bólintok. Saját tapasztalatból tudom, milyen az, amikor kimerít a képesség, és az ember olyan fáradt, hogy mozogni is alig bír, nemhogy harcolni.

– Hová viszik Calt?

A kérdésem hallatán Kilorn arca megrándul.

– Baromira nem érdekel.

– Érdekelnie kellene – vágok vissza, bár a hangom remeg a bizonytalanságtól. Nem, nem kellene, hogy érdekelje. És engem sem. Ha a hercegnek vége, nekem is el kell őt engednem. – Ki tud minket segíteni ebből a bajból. Harcolhatna mellettünk.

– Megszökne vagy megölne, amint lehetősége nyílik rá – csattan fel, és letépi az arca elől a sálat, hogy megmutassa haragját.

Lelki szemeim előtt felvillan Cal tüze. Mindent eléget, ami csak az útjába kerül, fémet, húst egyaránt. – Már korábban is megölhetett volna. – Nem túlzok, és Kilorn homlokráncolásából látom, hogy ezzel ő is tisztában van.

– Azt hittem, már kinőttetek a civakodásból – lép közénk Shade. – Milyen butaság volt tőlem!

Kilorn összeszorított fogakkal kiprésel magából egy bocsánatkérést, de én nem vagyok rá hajlandó. A repülőgépekre koncentrálok, hagyom, hogy elektromos szívük az enyémmel egy ütemre verjen. Pillanatról pillanatra gyengülnek, egyre távolodnak.

– Elrepülnek. Ha menni akarunk, most kellene indulnunk.

A bátyám és Kilorn furcsán méreget, de nem szállnak vitába velem. – Erre – mondja Shade, és a fák közé mutat. Alig látható ösvény kanyarog közöttük, ahol a földet félresöpörték, hogy előtűnjön alóla a kő és az aszfalt. Shade ismét belém karol, és Kilorn előreszalad, sietős tempót diktálva.

Ágak karistolnak végig minket, ahogy a keskenyedő ösvény fölé hajolnak, mígnem már lehetetlen egymás mellett futnunk. Shade mégsem enged el, hanem még szorosabban markol. Ekkor jövök rá, hogy egyáltalán nem is ő szorongat. Hanem a levegő, a világ. Minden egyetlen perzselő, fekete pillanatba szorul össze. Aztán máris a fák túloldalán vagyunk, és visszanézve látjuk, ahogy Kilorn kilép a szürke ligetből.

– De hiszen előttünk volt – motyogom, és hol Shade-re, hol az ösvényre nézek. Átvágunk az utcán, fölöttünk az égen füst gomolyog. – Te…

Shade elvigyorodik. Oda nem illőnek tűnik a repülőgépek távoli sivítása mellett. – Mondjuk, hogy… ugrottam egyet. Ameddig belém kapaszkodsz, velem együtt mozogsz – mondja, mielőtt a következő sikátorba rohanna velem.

A szívem hevesen kalapál, ahogy eljut a tudatomig, hogy az imént teleportáltam, és már a szorult helyzetünkről is megfeledkezem. A repülőgépek azonban hamar észre térítenek. Újabb rakéta robban északon, és földrengésszerű robajjal összedől egy épület. Porhullám csap végig a sikátoron, szürke réteget festve ránk. A füst és a tűz már annyira ismerős, hogy alig érzem a szagukat, pedig a hamu már hóként szállong körülöttünk. Benne hagyjuk a lábaink nyomát. Talán ezek lesznek az utolsó jelek, amelyek utánunk maradnak.

Shade tudja, hová kell mennünk, és hogyan rohanjunk oda. Kilornnak nem esik nehezére lépést tartani velünk, pedig őt még a puska súlya is húzza. Visszakanyarodunk a sugárútra. Keleten napfény tör át a por- és törmelékfelhőn, és a szél sós tengeri szellőt hoz magával. Nyugaton az elsőként összeomlott épület bukott óriásként hever, elvágja a vonathoz visszavezető utat. Körülöttünk törött üveg, a házak vascsontvázai és kifakult, fehér lemezek különös tömbjei emelkednek. Mi lehetett ez? – fut át az agyamon. Julian tudná. Már a nevének emléke is fáj, így inkább elhessegetem az érzést.

Néhány vörös rongy cikáz át a hamuval telített levegőn, és ismerős sziluettet keresek közöttük. Azonban sehol nem látom Calt, és ettől páni rémület fog el.

– Nem megyek nélküle.

Shade meg sem kérdezi, kiről beszélek. Úgyis tudja.

– A herceg is velünk jön. A szavamat adom rá.

A válaszom kegyetlen. – Nem bízom a szavadban.

Shade katona volt. Az élete korántsem volt könnyű, és nem ismeretlen előtte a fájdalom. A kijelentésem mégis megsebzi. Látom az arcán.

Később majd bocsánatot kérek tőle, mondom magamban.

Ha lesz később.

Újabb lövedék repül át a fejünk fölött, és néhány utcára tőlünk csapódnak be. A robbanás távoli moraja sem nyomja el a körülöttünk hallható rémisztő zajt.

Az ezernyi, menetelésre dobbanó láb ritmusát.

• MÁSODIK FEJEZET •

A levegőben sűrű a hamu, így marad néhány másodpercünk, hogy lenézhessünk közelgő végzetünkre. A katonák körvonalai elsötétednek, ahogy észak felől végigmennek az utcákon. Még nem látom a fegyvereiket, de egy Ezüstnek nincs is szüksége fegyverre ahhoz, hogy gyilkoljon.

Gárdisták menekülnek előttünk, fejvesztve rohannak végig a sugárúton. Egyelőre úgy néz ki, hogy megúszhatják, de mégis hová mehetnének? Csak a folyó és a tenger van előttük. Nincs hová menni, hol elrejtőzni. A hadsereg lassan masírozik, különös, csoszogó tempóban. Hunyorogva meredek a porfelhőbe, próbálom kivenni az alakjukat. Aztán rádöbbenek, mit látok, mit művelt Maven. A meglepetés felszikrázik bennem és körülöttem, Shade és Kilorn kénytelenek hátraugrani.

– Mare! – kiáltja Shade félig meglepetten, félig dühösen. Kilorn nem szól semmit, amikor megtántorodom.

Megragadom a karját, de meg sem rezzen. A szikráim már eltűntek – tudja, hogy nem fogok ártani neki. – Nézzétek! – mutatom.

Tudtuk, hogy katonák is jönnek. Cal figyelmeztetett minket, hogy Maven a repülőgépek után egy légiót fog küldeni. De ezt még Cal sem jósolhatta meg. Csak olyan torz szívű alak hívhatta életre ezt a rémálmot, mint Maven.

Az első sorok nem Cal képzett Ezüst katonáinak matt szürke egyenruháját viselik. Még csak nem is katonák. Szolgák vörös kabátokban, vörös sálakban, vörös tunikákban, vörös nadrágokban, vörös cipőkben. Olyan sok vörösség, mintha véreznének. A lábukon pedig vasbilincsek csörrennek. A hang csikorog, elnyomja a repülők, a rakéták, még a Vörös fal mögött megbújó Ezüst tisztek durva parancsait is. Csak a láncok csörgését hallom.

Kilorn előrelép, felemeli a puskáját, hogy lőjön, de a fegyver megremeg a kezében. A hadsereg a sugárút végénél jár, túl messze, hogy egy mesterlövész akár emberi pajzs nélkül megbirkózzon vele. A lehetetlennél is nehezebb.

– Nem állhatunk meg – mormolja Shade. Harag lobban a szemében, de tudja, mit kell tennie, mit kell figyelmen kívül hagynia ahhoz, hogy életben maradhassunk. – Kilorn, gyere velünk, különben itt hagyunk.

A bátyám szavai belém szúrnak, kizökkentenek elszörnyedésemből. Amikor Kilorn nem mozdul, karon fogom, és a fülébe suttogok, hátha a láncok csörgésén túl meghallja a hangom.

– Kilorn. – Ezt a hangot használtam anyámnál is, amikor a fivéreim a háborúba vonultak, amikor apára fulladásos roham tört, amikor a dolgok tönkrementek. – Kilorn, semmit sem tehetünk értük.

A szavai sziszegve törnek elő. – Ez nem igaz. – A válla fölött rám néz. – Tenned kell valamit. Megmentheted őket…

Örökké kísérteni fog a szégyen, de megrázom a fejem. – Nem, nem tehetem.

Továbbrohanunk. Kilorn követ minket.

Még több rakéta robban, egyre sűrűbben és közelebb. Alig hallok, úgy cseng a fülem. Az acél- és üvegfalak imbolyognak, akár a nád a szélben, és elcsavarodva törnek el, ezüst esőt szórnak a fejünkre. Hamarosan túl veszedelmessé válik a futás, és Shade marka szorongatja a karom. Kilornt is megragadja, majd, amikor a világ összeomlik, mindhárman kiugrunk belőle. A gyomrom minden alkalommal görcsbe rándul, valahányszor körbezár a sötétség, és az összeomló város egyre közelebb kerül. Hamu és por takarja el a látványt, nehéz a légzés. Üvegszilánkok fénylő vihara támad, végigkarcolja az arcomat és a kezemet, felhasogatja a ruhámat. Kilorn még nálam is rosszabbul néz ki, kötéseit vér áztatja vörösre, mégis megy tovább, ügyelve, nehogy lehagyjon minket. A bátyám szorítása nem gyengül, de kezd kimerülni, minden újabb ugrásnál egyre sápadtabb. Én sem vagyok védtelen, a szikráimmal hárítom el az éles szélű fémrepeszeket, amelyek elől még ő sem tud minket megmenekíteni. De ez nem elég arra sem, hogy a saját bőrünket mentsük.

– Mennyi van még hátra? – A hangom erőtlenül cseng, elnyomja a háború hulláma. A ködben nem látok néhány lépésnél tovább. De érezni képes vagyok. És szárnyakat, motorokat, elektromosságot érzek a fejem fölött egyre közelebb és közelebb. Mintha csak egerek lennénk, akik a sasokra várnak, mikor kapják fel őket a földről.

Shade megállít minket, barna szeme ide-oda villan. Néhány ijesztő másodpercig azt hiszem, eltévedt. – Várjatok – mondja. Tud valamit, amit mi nem.

Fölfelé bámul az egykor fenséges épületre. Hatalmasabb a Napcsarnok legmagasabb tornyánál is, szélesebb, mint az archeoni Caesar tér. Remegés fut végig a gerincemen, amikor rádöbbenek, hogy mozog. Előre-hátra, ide-oda inog a több évszázados elhanyagoltságtól kopott, megcsavarodó támasztékokon. Miközben nézzük, megdől, először csak lassan megroggyan, akár egy székébe telepedő öregember, aztán egyre gyorsabban borul fölénk.

– Kapaszkodjatok belém! – harsogja túl Shade a hangzavart, és mindkettőnket szorosan megmarkol. Átkarolja a vállamat, és úgy magához szorít, hogy alig bírom. Felkészülök az ugrás kellemetlen érzésére, de helyette ismerős hang köszönt. Puskalövések.

Most nem Shade képessége menti meg az életemet, hanem a vére. A nekem szánt golyó a felkarjába fúródik, egy másik pedig a lába mellett süvít el, a húsából is kiszakítva egy darabot. Fájdalmában felordít, és majdnem a földre zuhan. Érzem a testét átütő golyót, de nincs idő a fájdalmában osztozni. Még több lövedék fütyül a levegőben, túl gyorsak és túl sokan vannak, hogy harcolni lehessen ellenük. Csak futni tudunk, el az összedőlő épület és a közelgő hadsereg elől. Az egyik megment a másiktól: a kicsavarodott fémtorony a légió és közénk zuhan. Legalábbis ennek kellene történnie. A gravitáció és a tűz ledöntötte ugyan az épületet, de a magnetronok ereje megakadályozza, hogy barikádként megvédhessen minket. Amikor hátranézek, meglátom ezüst hajukat és fekete páncéljukat: tucatnyian lehetnek, és minden lezuhanó acélgerendát és -oszlopot félresöpörnek. Ilyen messziről nem látom az arcukat, de jól ismerem a Samos-házat. Evangeline és Ptolemus vezetik a családjukat, takarítanak az utcán, hogy a légió előrenyomulhasson, befejezhessék, amit elkezdtek, és mindannyiunkat felkoncolhassanak.

Bárcsak Cal megölte volna Ptolemust az arénában, bárcsak olyan kedvességgel fizettem volna vissza Evangeline-nek, amilyennel ő fogadott engem! Akkor lett volna esélyünk. A könyörületünkért azonban súlyos árat kell fizetnünk, könnyen lehet, hogy az életünkkel is.

Most én kapaszkodom a bátyámba, és amennyire bírom, támogatom. Kilorn magára vállalja Shade testsúlyának nagy részét, és egy füstölgő kráterhez vonszolja. Boldogan belevetjük magunkat, mert némi védelmet nyújt a golyózápor elől. De nem sokat és nem sokáig.

Kilorn liheg, a homlokán verejtékcseppek gyöngyöznek. Letépi egyik ingujját, azzal kötözi be Shade lábát. A vér hamar átüt rajta. – Tudsz ugrani?

A bátyám a homlokát ráncolja, nem a fájdalmára, hanem a hatalmára figyel. Ezt elég jól ismerem. Lassan megrázza a fejét, és a tekintete elsötétül. – Még nem.

Kilorn halkan káromkodik. – Akkor mitévők legyünk?

Eltelik pár pillanat, mire leesik, hogy engem kérdez, nem a bátyámat. Nem a katonát, aki mindkettőnknél jobban ismeri a harcot, de valójában nem is engem kérdez, nem Mare Barrow-t Dúcból, a tolvajt, a hazugot, a barátját. Kilorn most valaki máshoz fordul, akivé a palota termeiben és az aréna homokjában váltam.

A Villámlányt kérdezi.

– Mare, mit tegyünk?

– Hagyjatok itt! – sziszeg Shade összeszorított foggal, mielőtt megszólalhatnék. – Fussatok a folyóhoz, keressétek meg Farley-t! Azonnal utánatok ugrom, amint képes leszek rá.

– Ne hazudj egy hazugnak – mondom, és igyekszem legyűrni a remegést. Csak az imént kaptam vissza a bátyámat az életbe, nem fogom hagyni, hogy megint elvesszen, akármi lesz is. – Együtt kerülünk ki ebből. Mindhárman.

A légió menetelésébe beleremeg a föld. Egy pillantás a kráter pereme fölött elárulja, hogy kevesebb mint száz méterre járnak, és sebesen közelednek. Látom az Ezüstöket a Vörös sor réseiben, egyenruhájuk szürke. Egyesek páncélt viselnek, amelynek lemezeit a házuk színei díszítik. Kék, sárga, barna és más színeket látok felvillanni. Nimfák, telkik, selymek és melákok, a legerősebb katonák, akiket az Ezüstök ki tudtak állítani ellenünk. Azt hiszik, Cal királygyilkos, én pedig terrorista, és az egész várost a földdel fogják egyenlővé tenni, hogy elpusztítsanak minket.

Cal.

Csak a bátyám vére és Kilorn szaggatott zihálása tart vissza attól, hogy kiugorjak a kráterből. Meg kell találnom, muszáj. Ha nem is önmagamért, akkor az ügyért, hogy fedezze a visszavonulásunkat. Felér száz jó katonával. Ő egy aranyló pajzs. De valószínűleg már bottal üthetjük a nyomát, megszökött, elolvasztotta a láncait, és elfutott, amint a város omlani kezdett.

Nem, nem futna el. Soha nem menekülne el sem a sereg, sem Maven, sem pedig előlem. Remélem, nem tévedek.

Remélem, hogy nem halott.

– Állítsd talpra, Kilorn! – A Napcsarnokban a néhai Lady Blonos megtanította, hogyan beszéljek hercegnőként. Hideg, kérlelhetetlen hangon, amely nem hagy teret az ellenkezésnek.

Kilorn engedelmeskedik, de Shade-nek még van ereje tiltakozni. – Csak lelassítalak titeket.

– Majd később bocsánatot kérhetsz – válaszolom, és segítek neki lábra állni. A figyelmem azonban másra irányul. – Kezdjetek futni.

– Mare, ha azt hiszed, itt hagyunk…

Amikor Kilorn felé fordulok, szikrák táncolnak a kezemen, a szívemben elszántság kezd uralkodni. A szavak elhalnak az ajkán. Elnéz mellettem az egyre közeledő hadseregre. Telkik és magnetronok söprik félre a törmeléket az utcáról, és az elzárt út megnyílik.

– Fussatok!

Újra engedelmeskedik, és Shade nem tehet mást, botladozva utánaindul, engem pedig hátrahagy. Ahogy kimásznak a kráterből nyugat felé, kimért léptekkel kelet felé indulok. A hadsereg meg fog állni előttem. Muszáj nekik.

Egy rémisztő pillanat múlva a Vörösök lelassítanak, csörgő láncokkal megállnak. Mögöttük Ezüstök egyensúlyozzák vállukon a fekete puskákat, mintha semmiség volna. A harci járművek, a lánckerekes nagy gépek csikorogva megállnak a hadsereg mögött. Érzem, ahogy az energiájuk átdübörög az ereimen.

A légió már egészen közel jár, hallom a tisztek parancsait. – A Villámlány! Tartsátok a vonalat! Célzás! Még ne lőjetek!

A legrosszabb jut a végére. Ptolemus ismerős hangja gyűlölettel és dühvel harsan a hirtelen elcsendesedő utcán.

– Utat a királynak! – kiáltja.

Hátratántorodom. Maven seregére számítottam, de magára Mavenre nem. Ő nem katona, mint a bátyja, és semmi keresnivalója egy légió élén. Mégis itt van, átvág a félrehúzódó csapatok között, sarkában Ptolemusszal és Evangeline-nel. Amikor kilép a Vörösök sora mögül, a térdem megroggyan. Páncélja fényes fekete, palástja vérvörös. Magasabbnak látom, mint reggel. Még mindig viseli az apja lángkoronáját, bár annak semmi keresnivalója a harcmezőn. Gondolom, meg akarja mutatni ország-világ előtt, micsoda trófeát rabolt magának. Ilyen messziről is érzem pillantása és haragja tüzét. A bensőmet perzseli.

A repülők süvítenek odafent, azok hangját hallani.

– Látom, még mindig bátor vagy – mondja Maven, hangja végigszáll a sugárút fölött, és a romok között visszhangzik. – És ostoba.

Akárcsak az arénában, most sem adom meg neki az elégtételt, hogy láthassa a haragomat és a félelmemet.

– Kis Néma Lánynak kellene nevezniük – nevet gúnyosan, és a serege vele nevet. A Vörösök földre szegezett szemmel hallgatnak. Nem akarják látni azt, ami következik. – Nos, Néma Lány, mondd meg a patkány barátaidnak, hogy vége. Bekerítettük őket. Szólítsd elő őket, és könnyű halállal ajándékozzuk meg őket.

Még ha ki is adhattam volna ilyen parancsot, akkor sem tettem volna. – Már elmentek.

Ne hazudj egy hazugnak, pedig Maven a legnagyobb hazug a világon.

Mégis bizonytalannak látszik. A Skarlát Gárda olyan sokszor menekült már meg a Caesar téren is, Archeonban. Talán most is elmenekülnek. Micsoda blamázs volna. Milyen katasztrofális kezdése az uralkodásának.

– És az áruló? – csattan élesen a hangja, és Evangeline közelebb húzódik hozzá. Ezüstszínű haja úgy csillog, akár a borotva éle, fényesebb a páncéljánál is. A fiú azonban elhúzódik tőle, úgy legyinti félre, ahogyan egy macska az egeret. – Mi van a nyomorult fivéremmel, a bukott herceggel?

Nem hallja a válaszomat, mert nincs is.

Maven ismét felnevet, és ezúttal a hangja a szívembe döf. – Téged is elhagyott? Eliszkolt? A gyáva féreg megölte apánkat, és megpróbálta ellopni a trónomat, aztán elrejtőzik? – A nemesei és katonái kedvéért eljátssza a felháborodást. Az ő számukra tragikus sorsú fiúnak kell tűnnie, egy királynak, akit sohasem szántak uralkodónak, és aki csak a halottaknak akar igazságot szolgáltatni.

Kihívóan felemelem a fejem. – El tudod képzelni, hogy Cal ilyesmit tenne?

Maven nem hülye. Gonosz, de nem ostoba, és jobban ismeri a bátyját, mint bárki más. Cal nem gyáva, és soha nem lesz az. Ezen az sem változtat, ha Maven hazudik az alattvalóinak. A tekintete elárulja, mit gondol, és oldalra néz, a feldúlt sugárútról elágazó sikátorok és utcák felé. Cal bármelyikben megbújhat, arra készülve, hogy lecsapjon. Én akár csali is lehetek, amelyik előcsalja azt a görényt, akit egykor a jegyesemnek és a barátomnak neveztem. Amikor elfordítja a fejét, a korona megbillen, mert túl nagy a fejére. Még a fém is tudja, hogy nem hozzá tartozik.

– Azt hiszem, egyedül vagy, Mare. – Halkan beszél. Akármit tett velem, amikor kimondja a nevemet, beleremegek, ahogy eszembe jutnak a korábbi napok. Egykor kedvesen, szeretettel ejtette ki a nevemet. Most olyan, mint egy átok. – A barátaidnak vége. Vesztettél. És egy förtelem vagy, nyomorult fajtád egyetlen példánya. Könyörületes cselekedet lesz kitörölni téged ebből a világból.

Még több hazugság, és ezt mindketten tudjuk. Hideg nevetéssel válaszolok. Egy pillanatra olyan, mintha megint barátok lennénk, de semmi sem áll távolabb a valóságtól.

Elszáll fölöttünk egy repülőgép, szárnyai szinte végigkarcolják az egyik közeli rom tetejét. Annyira közel van. Túl közel. Érzem az elektromos szívét, a surrogó hajtóműveket, amelyek valamiképpen a levegőben tartják. Érte nyúlok, ahogyan oly sokszor tettem korábban. Akárcsak a lámpák, a kamerák, a kábelek és áramkörök esetében, amióta Villámlány lettem – ezt is megragadom és kikapcsolom.

A repülőgép orral előre lefelé billen, egy darabig siklik. Eredeti röppályája a sugárút fölé vitt volna, a légió fölé, hogy megvédhesse a királyt. Most azonban egyenesen feléjük zuhan, átvitorlázik a Vörösök vonala fölött, hogy több száz Ezüstbe csapódjon. A Samos magnetronok és a telkik nem elég gyorsak, hogy megállítsák az utcát felszántó repülőgépet, amely aszfaltot és testeket szór szerteszét. Ahogy felrobban, a hangos dörej szinte lever a lábamról, és messzebb lök. A hang fülsiketítő, fájdalmas, összezavar. Nincs idő a fájdalomra, mantrázom a fejemben. Nem nézem azt sem, micsoda zűrzavar támadt Maven seregében. Már rohanok, a villámom kísér.

Lila és fehér szikrák óvják a hátamat, megvédenek a fürgéktől, akik utol akarnak érni. Néhányan beleütköznek a villámomba, és megpróbálják áttörni. Füstölgő, rángatózó húscsomókként hanyatlanak vissza. Örülök, hogy nem látom az arcukat, különben még meglátogatnának álmaimban. Lövések dördülnek, de cikcakkban szaladva nehéz célpontnak bizonyulok. Az a néhány golyó, amelyik közel kerül, sivítva bomlik szét a pajzsomon, ahogyan a testemnek kellett volna szétfoszlania, amikor belezuhantam a királynőválasztáson az elektromos hálóba. Irdatlan távolinak érzem azt a pillanatot. Fölöttem ismét elsüvítenek a repülők, de ezúttal tisztes távolságot tartanak tőlem. A lövedékeik azonban nem ilyen tapintatosak.

Naercey romjai több ezer éve állnak, de a mai napot nem élik túl. Épületek és utcák omlanak össze, ahogy az Ezüst erők és rakéták elpusztítják őket. Minden és mindenki szabadon tombol. A magnetronok kicsavarják és eltörik a támaszgerendákat, a telkik és melákok pedig törmeléket hajítanak a levegőbe. A csatornák vizet véreznek, ahogy a nimfák megpróbálják elárasztani a várost, hogy kiugrasszák a lenti alagutakban megbúvó utolsó gárdistákat is. A szél a seregben lévő széltakácsoknak köszönhetően olyan erősen süvölt, akár egy hurrikán. A szemem ég a víztől és a portól, a széllökések is olyan erősek, hogy alig látok. Az eltörlők robbantásaitól reng a talpam alatt a föld, megbotlok, de nem esem el. Most azonban az arcom végigcsúszik az aszfalton, véres csíkot húzva. Egy sirató üvegrepesztő sikolya dönt le ismét a lábamról, és kénytelen vagyok befogni a fülemet. Még több vér csorog az ujjaim közül. Gondolom, a siratónak köszönhetem, aki a földre küldött. Miközben zuhanok, újabb rakéta robban a fejem fölött, olyan közel, hogy érzem a lökéshullámot.

Túl közel robban, a hőség átsugárzik sietősen felhúzott villámpajzsomon. Átfut az agyamon, vajon szemöldök nélkül fogok-e meghalni. A forróság azonban ahelyett, hogy elégetne, állandó marad; kellemetlen, de nem elviselhetetlen. Erős, durva kezek rántanak talpra, és szőke haj csillan a tűz fényében. Éppen csak ki tudom venni az arcát a marcangoló szélviharban. Farley. A puskája odaveszett, a ruhája tépett, izmai remegnek, de megtámaszt engem.

Mögötte magas, ismerős alak rajzolódik ki a robbanás előtt. Kinyújtott kézzel tartóztatja fel a tűzvihart. Bilincsei már eltűntek, leolvadtak, vagy félredobta. Amikor megfordul, a lángnyelvek felerősödnek, az eget és az elpusztított utcát nyaldossák, de minket nem érnek el. Cal pontosan tudja, mit csinál, úgy tereli el a tűzvihart körülöttünk, ahogyan a patak folyik a kövek között. Ahogy az arénában, most is égő falat képez a sugárúton keresztben, hogy megvédjen az öccsétől és a légiótól. Most azonban erősek a lángjai, táplálja az oxigén és az indulat. A levegőbe szöknek, olyan forrók, hogy alul kísérteties kéken izzanak.

Még több rakéta csapódik be, de Cal ismét feltartóztatja az erejüket, és a saját hatalma növelésére használja. Szinte gyönyörű, ahogy hosszú karja ívet ír le, és védelemmé formálja a pusztítást.

Farley megpróbál elvonszolni onnan, és ő az erősebb. Mivel a lángok megvédenek minket, előrenézek a száz méterrel odébb hömpölygő folyóra. Még Kilorn és a bátyám görnyedt alakját is látom, ahogy a vélt biztonság felé sántikálnak.

– Gyere, Mare! – morogja a nő, és vonszolja összevert és elgyengült testemet.

Pár pillanatig hagyom, hogy magával rángasson. Túlságosan fáj mindenem, hogy tisztán tudjak gondolkodni. De elég egy hátravetett pillantás, hogy megértsem, mit művel, mit akar velem is megtenni.

– Nem megyek nélküle! – kiáltom, aznap már másodszor.

– Azt hiszem, boldogul egyedül is – mondja, kék szemében visszatükröződnek a lángok.

Egykor én is úgy gondolkodtam, ahogyan ő. Azt hittem, az Ezüstök legyőzhetetlenek, földön járó istenek, akik olyan hatalmasok, hogy elpusztítani sem lehet őket. Ma reggel mégis hármat megöltem: Arvent, a Rhambos melákot és a nimfa lordot, Osanost. A villámviharral talán többet is. Egyébként ők is majdnem megöltek engem és Calt. Az arénában meg kellett mentenünk egymást. Most ismét ezt kell tennünk.

Farley nagyobb, magasabb és erősebb nálam, én viszont fürgébb vagyok, még összeverve és félig megsüketülve is. Elég kifordítani a bokámat, és egy jól időzített lökésre már hátra is tántorodik és elenged. Ugyanazzal a mozdulattal megfordulok, és kinyújtott karral keresem, amire szükségem van. Naercey-ben jóval kevesebb az elektromosság, mint Archeonban, vagy akár Dúcban, de most nincs szükségem arra, hogy bármiből is energiát szívjak. Én magam termelem az áramot.

A nimfák vizének első hulláma egy cunami erejével csap le a tűzre. A nagy része azonnal gőzfelhővé változik, a többi azonban a falra hullik, és kioltja a nagy lángnyelveket. A vízre a saját elektromosságommal válaszolok, a levegőben dübörgő hullámokat célzom. A hullám mögött Ezüst légiók masíroznak előre. Legalább a láncra vert Vörösöket félrevonták, visszaküldték az arcvonal végébe. Maven műve. Nem akarta, hogy lelassítsák.

A katonái levegő helyett a villámommal találkoznak, és mögötte Cal tüze ismét feltámad a parázsból.

– Lassan hátrálj – mondja Cal, és int a tenyerével. Kimért lépteit utánzom, igyekszem nem elfordítani a tekintetem a közelgő pusztulásról. Egymást váltogatjuk, fedezzük a visszavonulásunkat. Amikor a lángjai alábbhagynak, a villámom erőre kap, és fordítva. Együtt van esélyünk. Kurta parancsokat mormol: mikor lépjek, mikor emeljek falat, mikor szüntessem meg. Elcsigázottabb, mint amilyennek valaha láttam, bőrén kékesfeketén rajzolódnak ki az erek, szeme köré szürke karikák nőnek. Én valószínűleg még pocsékabbul festhetek. Az ütemezése azonban megakadályozza, hogy teljesen kimerüljünk, és az erőnk részben visszatér, amikor szükségünk van rá.

– Már csak kevés van hátra! – kiáltja Farley, hangja a hátunk mögül visszhangzik. Nem menekült el. Velünk marad, pedig ő csak egy ember. Bátrabb, mint gondoltam.

– Meddig? – morgom összeszorított fogakkal, és újabb elektromos hálót dobok fel a levegőbe. Cal parancsai ellenére egyre lassulok, a pajzsomat áttöri egy kevés törmelék. Néhány méterre tőlem széttörik és porrá oszlik. Kezdünk kifutni az időből.

Ahogy Maven is.

Már érzem a folyó, azon túl az óceán szagát. Éleses, sósan hívogat, de nem tudom, mit remélhetek. Csak annyit tudok, hogy Farley és Shade azt gondolják, így megmenekülhetünk Maventől. Amikor magam mögé pillantok, semmit sem látok, csak a sugárutat, amely a folyó partján véget ér. Farley várakozón áll, rövid haja felborzolódik a forró szélben. – Ugorj! – tátogja, mielőtt levetné magát a feltöredezett utca pereméről.

Megőrült, hogy szakadékba ugrik?

– Ugrani akar – tájékoztatom Calt, amikor visszafordulok. Éppen időben, hogy helyettesítsem a falát.

Egy morgással veszi tudomásul, nem beszél, mert túlságosan koncentrál. A villámomhoz hasonlóan az ő tüze is gyengül és elapad. Már majdnem átlátunk a túloldalon lévő katonákra. A táncoló lángok eltorzítják a vonásaikat, a szemük égő parázs, vicsorgó szájukban agyarak, és az emberek démonokká változnak. Egyikük a tűzfalhoz lép, elég közel ahhoz, hogy megégjen. De nem perzselődik meg. Ehelyett szétválasztja a lángokat, akár egy függönyt. Csak egy személyt ismerek, aki erre képes.

Maven lerázza idétlen palástjáról a parazsat, hagyja, hogy a selyem elégjen, de a páncélja kitart. Van képe mosolyogni.

Calben valahonnan van annyi erő, hogy elforduljon. Ahelyett, hogy puszta kézzel tépné szét Mavent, perzselő markába fogja a csuklómat. Együtt eredünk futásnak, nem vesződünk azzal sem, hogy a hátunkat védjük. Maven egyikünkkel sem veheti fel a versenyt, ezt ő is tudja, ezért felrikolt. A korona és a véres keze ellenére még nagyon fiatal.

– Fuss, gyilkos! Fuss, Villámlány! Fussatok gyorsan és messzire! – Kacagása kísértetiesen visszaverődik az omladozó romokról. – Bárhol rátok találok!

Homályosan tudatában vagyok annak, hogy a villámom kezd kialudni, ahogy egyre messzebb kerülök tőle. Cal tüze is kialszik, és védtelenül rohanunk a légió elől. De már ugrunk is a három méterrel lejjebb hömpölygő folyóba.

Nem csobbanással, hanem fémcsattanással érünk le. Gurulnom kell, hogy el ne törjön a bokám, de a csontjaim így is sajognak. Mi ez? Farley térdig a hideg folyóban állva vár egy nyitott tetejű fémcső mellett. Szó nélkül belemászik, és eltűnik az ismeretlen mélyben. Nincs időnk vitatkozni vagy kérdezősködni, vakon követjük.

Calnek legalább annyi lélekjelenléte van, hogy becsukja mögöttünk a csövet, kizárva a folyót és a fent dúló háborút. A csapóajtó szisszen, ahogy légmentesen bezáródik. De ez sem fog sokáig megvédeni minket a légió ellen.

– Még több alagút? – kérdezem elakadó lélegzettel Farley felé pördülve. Látásom elhomályosul a hirtelen mozdulattól, és reszkető lábbal dőlök a falnak.

Akárcsak az utcán, Farley most is átnyalábol a hónom alatt, hogy segítsen megtartani a súlyomat. – Nem, ez nem alagút – válaszolja rejtelmes mosollyal.

Aztán megérzem. Akár egy zümmögő akkumulátor, de nagyobb. Erősebb. Körülöttünk lüktet, végig a gomboktól és sárga lámpáktól villogó, különös folyosón. Vörös sálakat pillantok meg a járatban, amelyek elrejtik a gárdisták arcát. Homályosnak tűnnek, mintha csak karmazsinvörös árnyékok lennének. Egy nyögéssel megremeg az egész járat, majd lezuhan, lefelé billen. A vízbe.

– Egy hajó. Víz alatti hajó – mondja Cal. Hangja távoli, remegő, erőtlen, amilyennek én is érzem magam. Egyikünk sem képes néhány lépésnél többet megtenni, összeesünk a fal mentén.

• HARMADIK FEJEZET •

Az elmúlt napban vagy egy börtönben ébredtem, vagy egy vonaton. Most pedig egy víz alatti hajón. Holnap vajon hol ér majd a reggel?

Kezdem úgy érezni, hogy az egész csak álom volt, vagy hallucináció, esetleg még rosszabb. De az ember vajon érzi a fáradtságot álmában? Mert én igen. Kimerültségem csontig hatol, minden izmomat átjárja. A szívem vérzik az árulás és a kudarc fájdalmától. Amikor kinyitom a szemem, szűk, szürke falakat látok, és minden visszatér, amit el akartam felejteni. Mintha Elara királynő ismét a fejemben kényszerítene, hogy átéljem legrosszabb emlékeimet. Akármennyire törekszem rá, nem tudok gátat szabni nekik.

Csendes szobalányaimat kivégezték, bár csak annyi volt a bűnük, hogy kisminkeltek. Tristant ledöfték, akár egy disznót. Walsh, a Dúcban született szolgáló a bátyámmal volt egykorú, a barátom – egy közülünk. Szörnyű halált halt a saját kezétől, hogy megvédje a Gárdát, az ügyünket és engem. A Caesar téren még többen vesztették életüket, Cal katonái és az ostoba tervünk ölték meg őket. Fáj a vörös vér emléke, de az ezüsté úgyszintén. Lucast, barátomat és védelmezőmet, a jószívű Ezüstöt kivégezték azért, amire Julian és én kényszerítettük. Lady Blonost lefejezték, mert megtanította nekem, hogyan üljek rendesen. Macanthos ezredes, Reynald Iral, Belicos Lerolan szintén az ügy áldozatai. Hányinger tör rám, ahogy eszembe jutnak Lerolan négyéves ikerfiai, akik meghaltak a lövöldözést követő robbanásban. Maven azt mondta, baleset volt – egy kilyukadt gázcső –, de már tudom, hogy nem így volt. A gonoszsága túlságosan nagy ahhoz, hogy ez egyszerű véletlen legyen. Nem hiszem, hogy zavarta volna, hogy még több testet hajítson a tűzbe, ha azzal meggyőzhette volna a világot arról, hogy a Gárdát szörnyetegek alkotják. Juliant és Sarát is meg fogja ölni. Alighanem már halottak. Nem bírok rájuk gondolni. Túl fájdalmas. A gondolataim visszaszállnak Mavenhez, hideg kék szeméhez és a pillanathoz, amikor rájöttem, hogy elbűvölő mosolya mögött vadállat rejtőzik.

Alattam kemény a priccs, a takaró vékony, és nincsen említésre érdemes párnám sem, de jólesik tovább feküdni. A fejfájásom kiújult, együtt lüktet a csodahajó elektromos szívverésével. Szigorúan emlékeztet arra, hogy itt számomra nincsen béke. Még nem, hiszen olyan sok a tennivaló. A lista. A nevek. Meg kell találnom őket. Meg kell védenem őket Maventől és az anyjától. Melegség önti el az arcomat, elpirulok, ahogy eszembe jut a könyvecske Julian nehezen megszerezett titkaival. A hozzám hasonlók lajstroma, akiknek különös mutációja Vörös vérrel és Ezüst képességekkel ruház fel. Ez a lista Julian öröksége. És az enyém is.

Felkelek a priccsről, majdnem beverem a fejem a fölöttem lévő ágyba, és takarosan összehajtogatott ruhacsomagot találok a padlón. Fekete, bár túl hosszú nadrág, vörös, foszlott könyökű ing, cipőfűző nélküli bakancs. Nem olyan jó minőségű ruhák, amiket az Ezüst cellában találtam, de jó érzés felvenni.

Alig bújtatom át a fejem az ingen, amikor a kabin ajtaja a zsanérjain elfordulva kitárul. Kilorn várakozik a másik oldalon erőltetett és komor mosollyal. Nem kellene elvörösödnie, hiszen nyaranta számos alkalommal látott a ruhátlanság különböző fázisaiban, de az arcát így is elönti a pír.

– Nem vall rád ez a sok alvás – mondja, és aggodalmat hallok a hangjában.

Megvonom a vállam, és erőtlenül felállok. – Azt hiszem, szükségem volt rá. – A fülem furcsán cseng, valami szúr, de nem fájdalmasan. A fejem rázogatom, próbálok szabadulni tőle. Olyan lehetek, mint a bundájáról vizet lerázó kutya.

– A sirató sikolya lehetett. – Hozzám lép, és gyengéden kérges tenyerébe fogja a fejemet. Hagyom, hogy megvizsgáljon, csak sóhajtással jelzem bosszúságomat. Kilorn oldalra fordít, megnézi a fülemet, amely régebben még vértől vöröslött. – Szerencséd, hogy nem közvetlenül téged ért.

– Sok mindent el lehet rólam mondani, de hogy szerencsés lennék, azt pont nem.

– Élsz, Mare – pirít rám, és elhúzódik. – Ez több, mint amit sokan elmondhatnak magukról. – A pillantása visszaröpít Naercey-be, ahol azt vágtam a bátyám arcába, hogy nem bízom a szavában. A szívem mélyén tudom, hogy még mindig nem bízom benne.

– Sajnálom – mormolom gyorsan. Persze tudom, hogy mások meghaltak az ügyért és értem. De én is meghaltam. A dúcbeli Mare azon a napon halt meg, amikor rázuhant a villámpajzsra. Mareena, az elveszett hercegnő a Csontarénában pusztult el. És nem tudom, ki az az új személy, aki az alvonaton kinyitotta a szemét. Csak azt tudom, ki voltam és mit veszítettem el, és ennek a súlya szinte agyonnyom.

– Elmondod, hová megyünk, vagy ez is titok? – próbálom kiszűrni hangomból a keserűséget, de nem sikerül.

Kilorn annyira tapintatos, hogy figyelmen kívül hagyja, és az ajtónak támaszkodik. – Öt órája hagytuk el Naercey-t, és északkeletre tartunk. Komolyan csak ennyit tudok.

– És ez egyáltalán nem zavar?

Csak a vállát vonogatja. – Miből gondolod, hogy a fejesek megbíznak bennem, vagy akár benned? Mindenkinél jobban tudod, mennyire ostobák voltunk, és mekkora árat fizettünk érte. – Ismét érzem az emlékek fájdalmát. – Te magad mondtad, hogy még Shade-ben sem tudsz megbízni. Kétlem, hogy bárki titkokat osztana meg a közeljövőben.

A célzás nem fáj annyira, mint vártam. – Hogy van?

Kilorn a folyosó felé int. – Farley orvosi részleget kerített el a sebesülteknek. Shade jobban van, mint sokan mások. Rengeteget káromkodik, de határozottan jobban van. – Zöld szeme elsötétül, és elfordítja a fejét. – A lába…

Meglepetten felszisszenek. – Elfertőződött? – Dúcban a fertőzés gyakran levágott kezet jelentett. Nem volt sok gyógyszerünk, és ha vérmérgezés lépett fel, az ember nem tehetett mást, mint vágott, és remélte, hogy megelőzi a lázat és az erek elfeketedését.

Megkönnyebbülésemre Kilorn megrázza a fejét. – Nem, Farley teletömte gyógyszerekkel, és az Ezüstök tiszta golyókkal harcolnak. Ez rendes tőlük. – Komoran felnevet, és azt várja, hogy csatlakozom hozzá. Én azonban megborzongok. Idelent olyan hideg a levegő. – De jó darabig sántikálni fog.

– Elviszel hozzá, vagy találjam meg az utat magam?

Újabb komor nevetéssel felém nyújtja a karját. Meglepetésemre szükségem van a segítségére ahhoz, hogy járni tudjak. Naercey és a Csontaréna sokat kivettek belőlem.

Merülő. Így nevezi Kilorn a különös, víz alatti hajót. Azt egyikünk sem érti, hogyan képes az óceán felszíne alatt hajózni, bár biztos vagyok abban, hogy Cal kitalálja majd. Ő a következő a listámon. Felkeresem, miután meggyőződtem róla, hogy a bátyám még az élők sorában van. Emlékszem, hogy Cal hozzám hasonlóan alig volt magánál, amikor megmenekültünk. Nem hiszem, hogy Farley az orvosi részlegbe rakta a sebesült gárdisták közé. Túl nagy köztük az ellenségeskedés, és senkinek sem hiányzik a tűzvihar egy zárt fémcsőben.

A sirató sikolya még a fejemben visszhangzik, próbálom kizárni tompa sivítását. Minden lépéssel újabb fájdalmakról és horzsolásokról szerzek tudomást. Kilorn figyelmét nem kerüli el egyik grimaszom sem, és lelassít, hogy csimpaszkodjam belé. A saját sebeivel és a friss kötés alatti mély vágásokkal nem törődik. Mindig sebes volt a keze, feldörzsölte és vágásokkal tarkította a sok horog és kötél, de azok ismerős sérülések voltak. Azt jelentették, hogy biztonságban van, hiszen van munkája, és nem fenyegeti a besorozás. Ha nem lett volna a halott halász, ezek a kis sebek jelentették volna az egyedüli gondját. Egykor ez a gondolat bánattal töltött volna el. Most csak haragot érzek.

A merülő főfolyosója hosszú, és keskeny, több, vastag zsanérral és nyomáskiegyenlítő szeleppel ellátott ajtó osztja szakaszokra, hogy szükség esetén le lehessen zárni a részeit, és ne süllyedjen el az egész szerkezet. Az ajtók engem nem nyugtatnak meg. Nem tudom kiverni a fejemből a képet, hogy vízzel telt koporsóba zárva halok meg az óceán mélyén. Még Kilorn is kényelmetlenül érzi magát, pedig ő a vízen nőtt fel. A mennyezetbe épített lámpák fénye furcsán esik rá, éles árnyékot vet az arcára, amitől öregnek és elcsigázottnak tűnik.

A többi gárdistát látszólag nem viseli meg annyira a dolog, céltudatosan menetelnek. Vörös sálaikat és kendőiket lehúzták, arcukon komor eltökéltség tükröződik. Térképeket, orvosi eszközökkel, kötszerekkel és étellel teli tálcákat, néha puskákat hoznak, mindig sietve, egymás között beszélgetve. Amikor meglátnak, megtorpannak, és a falhoz simulnak, hogy minél nagyobb teret hagyjanak a szűk helyen. A bátrabbak a szemembe néznek, ahogy elbicegek mellettük, de a legtöbben a saját lábukat bámulják.

Néhányan mintha félnének is.

Tőlem.

Szeretnék köszönetet mondani, vagy valahogy kifejezni, mennyire le vagyok kötelezve minden férfinak és nőnek ennek a különös hajónak a fedélzetén. Majdnem kiszalad a számon, hogy „Hálás vagyok a szolgálatukért”, de még időben összeszorítom az ajkam. Ezt nyomtatják azokba a levelekbe, amelyek arról értesítik a címzettet, hogy a gyermekei meghaltak egy értelmetlen háborúban. Hány szülőt láttam zokogni ezek fölött a szavak fölött? Még hány kapja meg, amikor a kormány fiatalabb gyerekeket küld a frontra?

Egy sem, mondom magamnak. Farley-nak biztosan van erre terve, mint ahogy arra is módot találunk, hogy felkutassuk az újvérűeket – a hozzám hasonlókat. Tenni fogunk valamit. Muszáj.

A falhoz simuló gárdisták sutyorognak, ahogy elhaladok előttük. Még azok is összesúgnak, akik rám sem bírnak nézni, és meg sem próbálják elhallgatni a szavaikat. Gondolom, azt hiszik, hogy ez számomra bók.

– A Villámlány – verődik vissza a fémfalakról, és úgy vesz körül és szivárog be az agyamba, akár Elara nyomorúságos suttogása. Kis villámlány. Így hívott, így hívtak ők.

Nem. Nem.

A fájdalom ellenére kihúzom magam, amennyire csak tudom.

Már nem vagyok kicsi.

A suttogások követnek az orvosi részlegig, ahol két gárdista őrzi a zárt ajtót, és szemmel tartják a mennyezetbe vezető nehéz fémlétrát is, amely az egyedüli kijárat ebből a lassú, töltényforma hajóból. Az egyik őrnek sötétvörös haja van, mint Tristannak, bár nem olyan magas. A másik, akár egy szikla, dióbarna bőrű, vágott szemű, széles mellkasa és lapátkeze jobban illene egy melákhoz. A láttomra biccentenek, de megkönnyebbülésemre nem vesztegetnek rám egy pillantásnál többet. Ehelyett Kilorn felé fordulnak vigyorogva, mintha csak osztálytársak lennének.

– Máris visszajöttél, Warren? – nevet a Vörös, és felvonja szemöldökét. – Lena műszakja véget ért.

Lena? Kilorn megdermed, de nem mond semmit, amivel elárulhatná feszengését, helyette szélesen vigyorog. De én jobban ismerem, mint bárki más, és látom, mennyire erőltetett a mosolya. Ha belegondolok, hogy ő flörtölt, amíg én ki voltam ütve, Shade pedig sebesülten, véresen feküdt!

– A fiúnak van elég dolga anélkül is, hogy csinos nővérkéket hajkurásszon – mondja a nagydarab. Mély hangja betölti a folyosót, valószínűleg még ennek a Lenának a kabinjában is hallani. – Farley még vizitel, ha őt keresed – teszi hozzá, és hüvelykujjával az ajtóra bök.

– És a bátyám? – szólalok meg, és kihámozom magamat Kilorn oltalmazó szorításából. A térdem megroggyan, de megállok a lábamon. – Shade Barrow?

A mosoly leolvad az arcukról, és hivatalos lesz az arckifejezésük. Majdnem olyan, mintha visszakerültem volna az Ezüst udvarba. A nagydarab megfogja és megpörgeti a nagy, kerékforma zárat, hogy ne kelljen rám néznie. – Szépen gyógyulgat, kisasszony… vagyis… úrnőm.

A cím hallatán a gyomrom összeszorul. Azt hittem, már magam mögött hagytam ezeket a dolgokat.

– Kérlek, hívj Mare-nek.

– Persze – válaszolja meggyőződés nélkül. Bár mindketten a Skarlát Gárda tagjai vagyunk, katonák, akiket közös cél egyesít, nem vagyunk egyformák. Ez az ember, és sok másik, soha nem fog a valódi nevemen szólítani, akármennyire is szeretném.

Fejbólintással kitárja az ajtót, és meglátok egy széles, de nem túl mély kabint, amelyet priccsek töltenek meg. Egykor hálóhely lehetett, de az egymás fölé halmozott ágyak most betegekkel vannak tele, és az egyetlen folyosón fehér ruhás férfiak és nők nyüzsögnek. Sokuk ruháját vörös vér pettyezi. Túlságosan lefoglalja őket egy-egy láb sínbe tétele vagy az orvosság beadása, és nem veszik észre, hogy közéjük sántikálok.

Kilorn keze a derekam mellett tétovázik, hátha el kell kapnia, de én inkább a hajóágyakra támaszkodom. Ha már úgyis mindenki meg fog bámulni, akkor inkább a saját lábamon járjak.

Shade vékony párnának dönti a hátát, de inkább a behajló fémfal támasztja meg. Biztosan nem ül kényelmesen, de a szeme csukva, és a mellkasa egyenletes ütemben emelkedik és süllyed. Az ágya mennyezetéről lógó hevederben felfüggesztett lába és a vállát borító kötés alapján néhányszor már ellátták. Megdöbbentően nehéz elviselnem, hogy ennyire össze van törve, pedig tegnap még halottnak hittem.

– Hagynunk kellene aludni – motyogom magam elé, de nem várok választ.

– Igen, kérlek – mondja Shade anélkül, hogy kinyitná a szemét. Az ajka azonban ismerős, kópés mosolyra húzódik. Bár komor látványt nyújt sebesülten, muszáj nevetnem.

Ismerős a trükk. Shade alvást színlelt az iskolában vagy a szüleink suttogó párbeszédei alatt. Nevetnem kell az emléken, ahogy eszembe jut, mennyi apró titkot tudott meg így Shade. Én tolvajnak születtem, de Shade született kém volt. Nem csoda, hogy végül a Skarlát Gárdában kötött ki.

– Kihallgatod az ápolókat? – A térdem megroppan, ahogy óvatosan leülök az ágya szélére. – Sikerült megtudnod, hány kötszert dugtak el?

Shade azonban ahelyett, hogy nevetne a tréfálkozásomon, kinyitja a szemét, és közelebb int magához. – Az ápolók többet tudnak, mint hinnéd – mondja, és a kabin másik végébe pillant.

Amikor megfordulok, Farley-t látom egy ágy mellett sürgölődni. A fekvő nő eszméletlen, talán be van gyógyszerezve, és Farley gondosan méri a pulzusát. Ebben a fényben a hegek durván kirajzolódnak az arcán a szája széléig. A seb részben felszakadt, láthatóan sietve összeöltötték. Most a fehér ápolóköpenyén végighúzódó és a karját a könyökéig megfestő vér piroslik rajta. Mellette másik ápoló áll, de az ő ruhája tiszta. A férfi sürgetőn suttog Farley fülébe, aki néha bólint, bár az arcát harag torzítja el.

– Mit hallottál? – kérdezi Kilorn, és úgy fordul, hogy a teste teljesen kitakarja Shade-et. Mások számára úgy tűnhet, mintha csak a kötéseit igazítaná meg.

– Egy másik bázis felé tartunk, ezúttal a parttól távol. Nortai területen kívül.

Megpróbálom felidézni Julian régi térképét, de nem sokra emlékszem a partvonalon kívül.

– Egy szigetre?

Shade bólint. – Tucknak hívják. Nem lehet valami nagy, mert az Ezüstöknek még helyőrségük sincsen ott. Teljesen megfeledkeztek róla.

Rettegéstől szorul össze a gyomrom. A gondolat, hogy egy szigetre legyek zárva, ahonnan sehogyan sem tudok elmenekülni, még a tengeralattjárónál is jobban megrémít. – De tudják, hogy létezik. Ez elég.

– Farley biztos az ottani bázisban.

Kilorn hangosan felhorkant. – Emlékszem, amikor még azt hittem, hogy Naercey is biztonságos.

– Nem az ő hibája, hogy elvesztettük Naercey-t – mondom. Hanem az enyém.

– Maven mindenkit becsapott, Mare – böki meg a vállamat Kilorn. – Átvert engem, téged és Farley-t is. Mindannyian hittünk neki.

Nem csoda, hogy mind bedőltünk neki, elvégre ott volt az anyja, aki olvasott a gondolatainkban, és a reményeinknek megfelelően formálta Mavent. Most pedig király lett belőle. Az egész világunkat becsapja – és irányítja – majd. Micsoda világ lesz ilyen szörnyeteggel az élén.

Félrehessegetem ezeket a gondolatokat. Ráérnek. – Mondott Farley mást is? Mi van a listával? Még mindig nála van, ugye?

Shade a vállam fölött átnézve figyel, és óvatosságból halkan beszél. – Igen, de jobban izgatják a többiek, akikkel Tuckban találkozunk majd, köztük anyával és apával. – Melegség önt el, felvillanyoz a boldogság. Shade őszinte mosolyom láttán felvidul, és megfogja a kezem. – Gisa is ott lesz, és azok a mamlaszok, akiket a fivéreinknek hívunk.

Felenged bennem a feszültség, aminek az ottlétét nem is sejtettem, de hamarosan újabb aggodalom telepszik rám. Shade-et szorongatva kérdezem: – Többiek? Kicsodák? Hogy lehet ez? – A Caesar tér alatti mészárlás és Naercey evakuálása után nem gondoltam volna, hogy léteznek mások is.

Kilorn és Shade azonban nem osztoznak az értetlenségemen, és lopva összenéznek. Megint tudatlanságban tartanak, és ez nem tetszik. Ezúttal azonban a tulajdon bátyám és a legjobb barátom titkolózik előttem, nem egy gonosz királynő és egy ármánykodó herceg. Ez jobban fáj. A homlokomat ráncolva meredek rájuk, amíg le nem esik nekik, hogy még válaszokat várok.

Kilorn a fogait csikorgatja, de van annyi esze, hogy bocsánatkérő arcot vágjon. Shade-re mutat. Másra hárítja a felelősséget. – Te többet tudsz, mint én.

– A Gárda szereti titokban tartani az aduit, és okkal. – Shade kicsit feljebb ülve elhelyezkedik. Felszisszen, és a sebesült vállához kap, de legyint, mielőtt segíthetnék neki. – Kicsinek, megtörtnek és szervezetlennek akarunk látszani.

A kötéseit látva nem tehetek róla, de gúnyosan felmordulok. – Remek munkát végeztetek.

– Ne legyél kegyetlen, Mare – vág vissza Shade, majdnem olyan hangon, mint az anyánk. – Azt próbálom elmondani, hogy a dolgok nem állnak olyan rosszul, mint ahogy kinéznek. Nem Naercey volt az egyetlen erődítményünk, és nem Farley az egyetlen vezetőnk. Valójában ő nem is tartozik az igazi parancsnokságba. Ő csak egy kapitány. Vannak mások, hozzá hasonlók… és még többen fölötte.

Annak alapján, ahogyan a katonáinak parancsolgatott, azt hittem volna, hogy Farley legalább császárnő. Amikor újabb pillantást kockáztatok meg felé, éppen egy kötés cseréje foglalja le, közben az ápolót szidja, aki eredetileg ellátta a sebet. A bátyám meggyőződését azonban nem bírálhatom. Sokkal többet tud a Skarlát Gárdáról nálam, és hajlamos vagyok elhinni, amit róluk mond. Több van a szervezet mögött, mint amennyit itt látok. Ez megnyugtató – és egyben ijesztő is.

– Az Ezüstök azt hiszik, két lépéssel előttünk járnak, de még csak azt sem tudják, hol vagyunk – folytatja Shade szenvedélyesen. – Azért látszunk gyengének, mert ezt a benyomást akarjuk kelteni.

Gyorsan visszafordulok. – Azért látszotok gyengének, mert azok is vagytok. Maven becsapott, csapdába ejtett, lemészárolt és kikergetett a saját odútokból. Vagy azt próbálod bemagyarázni nekem, hogy mindez egy másik terv része volt?

– Mare… – motyogja Kilorn, és a vállamhoz érinti a vállát, hogy megnyugtasson, de ellököm magamtól. Ezt neki is hallania kell.

– Nem érdekel, hány titkos alagutatok, hajótok és bázisotok van. Így nem fogjátok legyőzni. – A szemem könnyes lett, de eddig észre sem vettem. Maven emléke idézte őket elő, nehéz elfelejteni, ki volt. Nem. Kinek színlelte magát. A kedves, elfeledett fiúnak. A láng árnyékának.

– Akkor mit javasolsz, Villámlány?

Farley hangja úgy megráz, akár a saját villámom, és minden idegszálam megfeszül. Egyetlen perzselő pillanatig rámeredek a Shade lepedőjét markoló kezemre. Talán, ha nem fordulok meg, elmegy. Talán békén hagy.

Ne légy már ilyen buta, Mare Barrow.

– Harcolj a tűz ellen tűzzel – válaszolom, ahogy felállok. A magassága máskor megfélemlít, most azonban természetes és ismerős érzés dühösen felnézni rá.

– Ez valami Ezüst vicc? – húzza el a száját, majd keresztbe fonja a karját.

– Úgy nézek ki, mint aki viccel?

Nem válaszol, és ez elég sokatmondó. Amíg hallgat, rájövök, hogy az egész kabinra csend telepedett. Még a sebesültek is elfojtják fájdalmukat, hogy végignézhessék, ahogy a Villámlány szembeszáll a kapitányukkal.

– Abból éltek, hogy gyengének látszotok, de erősen csaptok oda, igaz? Ők viszont mindent megtesznek azért, hogy erősnek és legyőzhetetlennek látsszanak, az arénában azonban bebizonyítottam, hogy nem azok. – Újra, hangosabban, hogy mindenki halljon. A határozott, erőteljes hanghoz folyamodom, amelyet Lady Blonos hívott életre bennem. – Nem legyőzhetetlenek.

Farley nem ostoba, és könnyedén követi a gondolatmenetemet. – Erősebb vagy náluk – mondja tárgyilagosan. Tekintete Shade-re vándorol, aki feszülten hever az ágyán. – És nem te vagy az egyetlen.

Kurtán biccentek, örülök, hogy tudja, mire akarok kilyukadni. – Több száz név, több száz Vörös, akinek különleges képességei vannak. Erősebbek, gyorsabbak, jobbak náluk, és a vérük olyan vörös, akár a hajnal. – A lélegzetem elakad, mintha megérezném, hogy a jövő küszöbén állunk. – Maven megpróbálja majd megölni őket, de ha mi érünk oda előbb, akkor…

– Ez lehet a legerősebb hadsereg a történelemben. – Farley szeme csillog, ahogy belegondol. – Újvérűek serege.

Amikor elmosolyodik, a sebe megfeszül, és ismét szétnyílással fenyeget. Még szélesebbre húzódik a szája; nem zavarja a fájdalom.

Engem viszont zavar. Azt hiszem, mindig is zavarni fog.

• NEGYEDIK FEJEZET •

Farley nem olyan magas, mint Kilorn, de a léptei gyorsabbak, határozottabbak, és nehezebb tartani vele a tempót. Csaknem loholva felzárkózom mellé a tengeralattjáró folyosóján. Akárcsak korábban, a gárdisták most is elugranak az útból, de tisztelegnek, a mellkasukhoz vagy homlokukhoz emelik az ujjaikat. Farley lenyűgöző látványt nyújt, ahogy ékkövekként viseli hegeit és sebeit. Nem bánja a köpenyét bemocskoló vért, szórakozottan törli ruhájába a kezét. A vér egy része Shade-é. Farley szemrebbenés nélkül szedte ki a golyót a vállából.

– Nem zártuk be, ha erre gondoltál – mondja könnyedén, mintha Cal bebörtönzése mellékes téma volna.

Nem vagyok annyira ostoba, hogy ráharapjak erre a csalira, most legalábbis nem. Próbára tesz, a reakcióimat fürkészi, a hűségemet teszteli. De már nem az a lány vagyok, aki egykor segítségért könyörgött neki. Már nem olyan könnyű nyitott könyvként olvasni a gondolataimban. Borotvaélen táncolva éltem, hazugságok között egyensúlyozva, a saját kilétemet titkolva. Nem nehéz most ugyanezt tenni, és mélyre temetni a gondolataimat.

Ezért aztán felnevetek, és Elara udvarában tökéletesre csiszolt mosolyt villantok. – Látom. Semmi sem olvadt szét – válaszolom, és a fémfalakra mutatok.

Úgy olvasok belőle, ahogy ő próbált olvasni belőlem. Jól leplezi az érzéseit, de a szemében meglepődés csillan. Meglepődés és kíváncsiság.

Nem felejtettem el, hogyan bánt Callel a vonaton – bilincsekkel, fegyveres őrökkel és megvetéssel fogadta. A fiú pedig olyan volt, akár egy megvert kutya. Az öccse árulása és az apja halála után nem maradt ereje harcolni. Nem hibáztattam érte. Farley azonban nem ismeri a szívét – sem az erejét – úgy, ahogyan én. Nem tudja, milyen veszélyes valójában Cal. Vagy milyen veszélyes vagyok én, ha már itt tartunk. Számos sérülésem ellenére most is érzem magamban az erőt, amely a tengeralattjárón átlüktető elektromosságot szólongatja. Ha akarnám, tudnám irányítani. Az egész kócerájt kikapcsolhatnám. Valamennyiünket vízbe fojthatnám. A gyilkos ötletbe belepirulok, zavarba hoznak a saját gondolataim. Ugyanakkor vigaszt is nyújtanak. Én vagyok a legerősebb fegyver egy harcosokkal teli hajón, és ők még csak nem is tudnak róla.

Azért látszunk gyengének, mert ezt a benyomást akarjuk kelteni. Shade a Gárdáról beszélt, a motivációikat magyarázta. Most azonban felmerül bennem a gyanú, hogy talán üzenetet akart ezzel átadni. Akár régen a levelébe rejtett szavakkal.

Cal kabinja a merülő végében van, a hajó többi részében uralkodó nyüzsgéstől elrejtve. Ajtaját csövek kuszasága és üres ládák takarják, amelyekre Archeon, Haven, Corvium, Révöböl, Delphie nevei vannak pecsételve, még egy Belleum is akad a déli Piedmontból. Nem tudom, mit tartalmaztak egykor a ládák, de az Ezüst városok nevébe beleborzongok. Lopott holmi. Farley látja, hogy a ládákat bámulom, de nem fárad magyarázattal. Ingatag megállapodásunk ellenére az általa „újvérűeknek” nevezettekkel kapcsolatban, még mindig nem avatott be a belső titkokba. Gondolom, ennek Calhez van köze.

Akármi hajtja a hajót, érzésre hatalmas generátor lehet, amely a lábam alatt morog, és megrezegteti csontjaimat is. Undorodva elfintorodom. Farley talán nem zárta rá Calre az ajtót, de nem bánt vele kedvesen sem. Nem tudom, ilyen zaj és remegés mellett Cal képes volt-e egyáltalán aludni.

– Ez volt az egyetlen hely, ahová rakhattad? – kérdezem a zsúfolt sarkot bámulva.

Farley vállat von, és bedörömböl. – A herceg nem panaszkodott.

Nem kell sokat várnunk, bár örülnék neki, ha volna időm összeszedni magamat. Az ajtó zárja pillanatokon belül sebesen kattogva elfordul. A zsanérok csikorognak, és Cal kinyitja az ajtót.

Nem lep meg, hogy egyenesen áll, a saját fájdalmaival nem törődve. Miután egész életében harcosnak készült, hozzászokott már a vágásokhoz és zúzódásokhoz. A lelkén ejtett sebeket azonban nem tudja elrejteni. Kerüli a pillantásomat, és inkább Farley-ra néz, aki nem veszi észre, vagy nem érdekli, hogy a herceg szíve összetört. Hirtelen a saját sérüléseimet is könnyebben elviselhetőnek érzem.

– Farley kapitány – mondja, mintha a nő vacsoraidőben zavarta volna meg. Bosszúsággal kendőzi a fájdalmát.

Farley nem törődik vele, és szipákolva megrázza rövid haját. Az ajtó után nyúl.

– Nem akartál látogatókat fogadni? Milyen udvariatlan vagyok.

Titkon örülök, hogy nem hagytam Kilornt velünk jönni. Ő még komiszabbul viselkedne Callel, hiszen azóta utálja, hogy Dúcban találkoztak.

– Farley – szólok rá összeszorított fogakkal. A kezem az ajtó felé mozdul, de megáll. Örömöt – és ellenszenvet – érzek, amikor a nő hátrahőköl az érintésem elől. Szörnyen elvörösödik, szégyelli magát és a félelmét. Kemény külsője ellenére ugyanolyan, mint a katonái. Fél a Villámlánytól. – Azt hiszem, most már rendben leszünk.

Az arca megrándul, a bosszúsága annyira szól magának, mint nekem. De bólint, hálás, amiért én is jelen vagyok. Még egy utolsó szúrós pillantást vet Calre, majd sarkon fordul, és felszívódik a folyosón. Egy darabig még hallom felcsattanó parancsainak erős visszhangját.

Cal és én utánanézünk, majd a falakra, a padlóra, a lábunkra, de félünk egymásra emelni a tekintetünket. Félünk felidézni az elmúlt napokat. Amikor legutóbb egy ajtóban szemeztünk, tánclecke és lopott csók következett utána. Mintha másik életben történt volna. Mert másik életben is történt. Mareenával táncolt, aki azonban már halott.

De az emlékek megmaradtak. Amikor elmegyek Cal mellett, és a vállam izmos karjához ér, eszembe jut az érintése, az illata és az íze. Forróság, fahasábok füstje és napkelte – de ez már a múlté. Cal most vérszagú, a bőre, akár a jég, és győzködöm magamat, hogy soha többet nem akarom megízlelni a csókját.

– Jól bántak veled? – szólalok meg elsőként, témát keresve. A kicsi, de tiszta kabinra vetett pillantás megválaszolja a kérdést, de jobb kitölteni a csendet.

– Igen – mondja, még mindig az ajtóban. Azon vívódik, vajon becsukja-e.

Tekintetem a fal egyik felfeszített lemezére esik, amely feltárja a mögötte lévő vezetékeket és kapcsolókat. Nem tehetek róla, halványan elmosolyodom. Cal barkácsolt.

– Gondolod, hogy ez bölcs dolog? Elég egy rossz vezeték…

Ez megnyugtató mosolyt vált ki belőle. – Fél életemben elektromossággal játszadoztam. Ne aggódj, tudom, mit csinálok.

Mindketten tudjuk a szavai kettős jelentését.

Végül úgy dönt, hogy becsukja az ajtót, de nem fordítja rá a zárat. Tenyerével a fémfalnak támaszkodik, valami kapaszkodót keres. A csuklóján még ott villog a lánggyújtó karkötő, élénk ezüstszínű a tompa szürke mellett. Cal követi a pillantásomat, és lehúzza egyik foltos ingujját; senkinek sem jutott eszébe, hogy egy váltás ruhát adjon neki.

– Ameddig nem vagyok szem előtt, nem hiszem, hogy bárki zavarna – mondja, és tovább babrál a nyitott lemez mögött. – Egész rendes tőlük. – Az élcelődése azonban üresen cseng.

– Gondoskodom róla, hogy ez így maradjon. Ha ezt szeretnéd – teszem hozzá gyorsan. Az igazat megvallva, sejtelmem sincs, mit akar most Cal. A bosszún kívül. Az legalább közös bennünk.

Felvonja a szemöldökét. – Ó, most már a Villámlány a főnök? – Nem ad lehetőséget arra, hogy visszavágjak, és egyetlen hosszú lépéssel eltünteti a köztünk lévő távolságot. – Az az érzésem, te éppúgy kutyaszorítóban vagy, mint én.