MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

TRÁDLER HENRIETTA

AZ IGAZI
ÉDES ANNÁK

Cselédsors a fővárosban

részlet

© Trádler Henrietta, 2026

© Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Tillai Tamás

Szerkesztő: Szarka Károly

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 474 2

ISSN 2559 9666

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Bevezető: mikrotörténelem, életút, cselédkutatás

I. Az igazi Édes Annák

I.1. Egy gyilkosság motivációi

I.2. A házasság reménye

I.3. A tolvaj cseléd

I.4. Édes Annák a Kísérleti Kriminológiai Osztályon

II. Pesti cseléd-kurtizánok

II.1. Cseléd-kurtizánok: Az árva Mariska napjai – Kovács Júlia

II.2. Egy pesti kurtizán – Csudai Ledényi Margit

II.3. A prostitúció és a cselédség

II.4. A prostituált mint társadalmi konstrukció

III. Cseléd a családban: Vonyica

III.1. Párhuzamos életutak: Csinszka és Vonyica 5

III.2. A Szamóca utcai idill

III.3. Vonyica beszél

IV. Kitekintés – Dada és Lujza története

V. Cseléd a társadalomban

V.1. Kik a cselédek? Definíciók, értelmezések

V.2. A háztartási munkásnő első megjelenése

V.3. Cselédmizéria

V.4. Testáló cselédek

V.5. A statisztika mint reprezentáció

V.6. Professzionalizáció? A cselédotthon és az iskola a cselédmizéria megoldása?

V.7. Privát és nyilvános térhasználat: A cseléd magánélete és szórakozási lehetőségei

V.8. Cselédség és bűnözés

Utószó

Felhasznált irodalom

Források

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez a könyv eredetileg egy 2022-ben megvédett disszertációként kezdte pályafutását, majd úgy döntött, kilép az akadémiai elefántcsonttoronyból, és megpróbál megbarátkozni a „civil” olvasókkal is. A benne szereplő gondolatok és adatok nagyjából 15 évnyi kutatás, töprengés, újratervezés és időnkénti kétségbeesés eredményei – vagyis egy kisebb életmű rövidített változata.

Ez alatt az idő alatt rengetegen segítettek, inspiráltak, vagy egyszerűen csak elviseltek, amikor már én sem voltam biztos benne, merre tartok.

Köszönettel tartozom témavezetőmnek, Mátay Mónikának, akinek szakmai iránymutatása és pontos kérdései végig meghatározóak voltak e munka alakulásában. Különleges érzéke volt ahhoz, hogy egy-egy jól időzített kérdést feltegyen, amely után hirtelen világossá vált, hogy még van mit átgondolni, van még min dolgozni. Közös munkánk során nemcsak a szöveg formálódott, hanem az a felismerés is megerősödött bennem, hogy a megfelelő kérdések feltétele fontosabb, mint a felszínes válasz – még ha ez a felismerés időnként érezhetően lassította is a munka előrehaladását. Az évek során a szoros szakmai kapcsolatunk barátsággá alakult.

Külön köszönettel tartozom az ELTE BTK Gazdaság- és Társadalomtörténeti Tanszék oktatóinak – Kövér Györgynek, Szijártó Istvánnak, Halmos Károlynak és Szívós Erikának –, akik nemcsak tudást adtak át, hanem azt is megtanították, hogyan érdemes kérdezni, gondolkodni és néha kételkedni.

A kőszegi Felsőbbfokú Tanulmányok Intézete kutatóinak – különösen Miszlivetz Ferencnek – azért vagyok hálás, mert segítettek kimászni a „dobozból”. (Bár néha még mindig visszamászom, mert ott kényelmesebb.)

Köszönöm Hatos Pálnak, akinek biztatása és támogatása is hozzájárult ahhoz, hogy a disszertáció most könyv formájában is kézbe vehető. Az évek során sok barát és kolléga is hozzájárult ehhez a munkához – tanácsokkal, beszélgetésekkel, vagy azzal, hogy késő este még hajlandóak voltak meghallgatni az épp aktuális dilemmáimat. A teljesség igénye nélkül elsősorban köszönöm Lászlófi Violának, aki szakmai ismeretei mellett, pszichológiai tudásával érzelmi támogatást nyújtott, Vörös Boldizsárnak a jó tanácsait, figyelmességét, K. Horváth Zsoltnak, Lugosi Andrásnak, Szécsényi Mihálynak, Sárai-Szabó Katalinnak, Csepeli Györgynek, Pók Attilának, Nagy Zsófiának, Nagy Ágostonnak, Erős Ferencnek, Borgos Annának, Takács Juditnak, Acsády Juditnak, Gink Sárának, Miksó Péternek, Zeke Zsuzsának, aki figyelmembe ajánlotta Vonyica történetét, egykori opponenseimnek, Perényi Rolandnak, Sipos Balázsnak, Gyáni Gábornak. A sorozat főszerkesztőjének, Ablonczy Balázsnak. Az amerikai Duke Egyetem mikrotörténettel foglalkozó professzorának, Thomas Robisheauxnak. Köszönöm az interjúalanyaimnak, dr. Görögné dr. Hajnóczy Marianne-nak, Szegő Andrásnak (Szegő Péternek, hogy az édesapjával kapcsolatos fejezetet alaposan átolvasta), dr. Koós Zoltánnak és feleségének, hogy megosztották személyes történeteiket.

Végül, de egyáltalán nem utolsósorban: köszönöm a családomnak, kiváltképp szüleimnek a folyamatos támogatást. És külön köszönöm férjemnek, hogy a legkritikusabb pillanatokban is kitartott mellettem – még akkor is, amikor már én sem voltam biztos benne, hogy ez a könyv valaha elkészül.

BEVEZETŐ: MIKROTÖRTÉNELEM, ÉLETÚT, CSELÉDKUTATÁS

A cselédség kutatása Nyugat-Európában és Észak-Amerikában évtizedek óta kiemelt terület. A házicselédek társadalmi helyzete, életútja, lakáskörülményei, munkaviszonyai az 1900-as évek kezdetétől foglalkoztatják a társadalomtudósokat.1 A 20. században folyamatosan napvilágot láttak a cselédség történetére vonatkozó munkák, eleinte inkább egyfajta társadalmi igazságosságtól inspirálva, majd az 1960-as évektől kezdve a cselédekkel mint kiemelt társadalmi csoporttal foglalkoztak a feldolgozások, a felvetett kérdésekre és a választott módszerekre nyilvánvalóan hatottak az aktuálisan elterjedt historiográfiai irányzatok. Az elmúlt években a téma iránti akadémiai érdeklődés igen aktívnak mondható, sőt, a migrációs problémák megjelenésével fokozódott a cselédek történetére irányuló figyelem. A jelenkori helyzetre reflektálva az Európai Tanács 2002 és 2004 között a párizsi EHESS egyik oktató-kutatója, Antoinette Fauve-Chamoux vezetésével elindította a Servant Project nevű programot, melynek keretében több mint húsz európai államban vizsgálták a mezőgazdasági és háztartási alkalmazottak helyzetét.

A cselédséggel mint sajátos társadalmi csoporttal a történészek az elmúlt ötven évben kezdtek el szakszerűen foglalkozni, a kutatást, a kérdésfelvetést, módszert, megközelítést mindenkor az éppen aktuális történetírói irányzatok határozták meg. Az 1960-as, 1970-es években a hagyományos klasszikus marxi osztályfogalommal kapcsolatban egyre több kétely merült fel a társadalomtudósok körében, ugyanakkor új kategóriák kerültek előtérbe. A genderalapú gondolkodás az angolszász világban a nemi egyenlőtlenségekre szakosodott tudománynak számít, amely alapvetően az emancipatorikus folyamatokat, ezeken belül az egyes társadalmi csoportok helyét és szerepét vizsgálta. A társadalmi nemeket kutató történetírás hangsúlyt helyez a nemek viszonyának elemzésére, emellett a női identitás jelentésének változására – a család, szexualitás, hatalom, nyilvános és publikus szféra összefüggéseiben.

Magyarországon eddig kizárólag Gyáni Gábor szentelt önálló monográfiát a házicselédségnek 1983-ban megjelent Család, háztartás és városi cselédség című kötetében. Gyáni művében a nemzetközi kutatásokhoz kapcsolódó problémákat tárgyalt, ráadásul olyan kérdést vetett fel, amelyet akkoriban senki nem érzett magáénak.2 A társadalomtörténészre nyilvánvalóan hatottak az 1970–80-as években felbukkanó új történetírói irányzatok; elsősorban kvantitatív megközelítést alkalmazott, de sajtó- és szépirodalmi forrásokat is felhasznált elemzéséhez.3

Általánosságban elmondható, hogy a házicselédek társadalomtörténeti vizsgálatában nem jellemző a mikrotörténeti módszerek alkalmazása, ugyanis a cselédek nagyon ritkán „beszélnek”, kevés nyomot hagytak maguk után; csak elvétve akad olyan személyes forrás, napló, visszaemlékezés, levél, amelyen keresztül gondolkodásuk, érzelmeik, döntéseik, a hétköznapi életük megragadható volna. Kutatásaim során én is csak rendkívüli sorsokra, extrém esetekre bukkantam; ezeket lehetett több-kevesebb sikerrel rekonstruálni. Kihívás volt számomra, hogyan szólaltassam meg azokat, akik helyett általában mások beszélnek: a munkaadóik, a szépírók, a büntetőeljárásokban őket védő ügyvédek vagy az ítélkező bírók.

A forráshiány több okkal magyarázható, ezek között talán a legfontosabb a cselédmunka sajátossága. 2022-ben megvédett disszertációmban négy cseléd töredékes biográfiáját dolgoztam fel. Először az „igazi Édes Annák” történetének eredtem nyomába, a kutatást Kosztolányi regénye ihlette, pontosabban egy, az írónak szóló levél, amit egy Vámos Henrik nevű ügyvéd 1926-ban, az Édes Anna a Nyugatban való megjelenésekor küldött az írónak. Vámos szerint az Édes Anna-történet valóságos eset, mi több, ő védte a vádlottat 1919-ben. Ráadásul nem egy, hanem két gyilkos cselédlány iratanyagára bukkantam, az egyik elkövető egy bizonyos Schmidt Anna, a másik Kovács Magdolna volt. A források alapján sikerült összeállítanom a két cselédlány mozaikos életrajzát. A két esetben hasonló az áldozatok helyzete és a motiváció is. Schmidt és Kovács meglopták középkorú-idősödő gazdasszonyaikat és végeztek velük. Az esettanulmányban cselédéletutakat dolgoztam fel, vizsgáltam házasodási szokásaikat és viselkedési kihágásaikat. A cselédbiográfia elkészítése során szintén az Édes Anna-históriák forrásanyagát, a Tanácsköztársaság idején működő Kísérleti Kriminológiai Osztály iratait használtam.

A következő portréban Csudai Ledényi Margit pesti cseléd-kéjnő esetét mutatom be, amely bepillantást enged egy marginális családból származó fiatal lány életébe. Csudai előbb házicselédnek állt, később prostituálódott. A biográfia közvetlen társadalmi kontextusa a nagyvárosi prostitúció, illetve a cselédkedés és a prostitúció közötti „átjárás” problémája. A harmadik mikroelemzés szintén biográfia, de itt nem marginális esetről van szó, hanem ismert hősnőről, Ady Endre és Csinszka egykori cselédlányáról, Vonyicáról, azaz Muth Mihálynéról. Csinszka a család csucsai kastélyából vitte a Veres Pálné utcai lakásba, egyben Adyval kötött házasságába a fiatal lányt, aki a második férjjel, Márffy Ödönnel közös háztartásába is követte asszonyát. Az irodalomtörténetből jól ismert egykori cselédlány életútját elég pontosan sikerült feltárnom sajtó- és levéltári források, illetve interjúk alapján.

A szakirodalom és az általam feldolgozott esettanulmányok4 alapján tudjuk, hogy a cselédek alapvetően átmeneti állapotként tekintettek saját szolgálati idejükre, amit mindannyian másképp éltek meg. Volt, aki szenvedett a kiszolgáltatott élethelyzetben, esetleg, mert a gazdája különösen rosszul bánt vele, mások tanulási lehetőségként fogták fel a szolgálati időt. A szakirodalomban általánosan elfogadott tétel szerint a cselédség ún. life-cycle periodnak számított, vagyis rövidebb-hosszabb ideig tartó munkát jelentett a nagyvárosban.

Nagyon kevés cseléd által írt naplót ismerünk, ami nagyrészt a szabadidő hiányával magyarázható; a szolgálat hajnaltól késő estig tartott. Emellett döntő tényező az analfabetizmus, az írástudatlanság a cselédek jelentős részét érintette a korszakban. Szintén alapvető problémát jelentett az elszigeteltség. A munka- és a privát tér nem különült el egymástól. Ez lehetetlenné tette, hogy a szolgálók autonóm csoportként határozzák meg önmagukat.5 Folytonosan a gazda tekintete előtt éltek, nem volt privát világuk, nem tudtak önálló életteret kialakítani. A házicselédek kívül rekedtek a munkásosztályon, abban az értelemben is, hogy a történészek többsége sem tekintette/tekinti őket a munkásság részének. Elszigeteltségük miatt nem vettek részt a munkásmozgalmakban, csoportként nem szervezték meg magukat, társadalmilag nem számítottak aktívnak.6 Ezzel a kívülállással is magyarázható, hogy kevés személyes nyomot hagytak maguk után. A gazdák naplóiban, levelezéseiben, szépirodalmi művekben, a korabeli sajtóban persze jócskán olvashatunk a szolgálatukat ellátó cselédekről. A rendelkezésünkre állnak makroszintű adatok, népszámlálások, lakóívek, összeírások – és folytathatnánk a sort, de ezekben nem szólal meg az a személy, akire a mikrotörténész kíváncsi.

Amikor elkezdtem a kutatást, nem tudtam, pontosan mire vállalkozom. Többnyire a névből indultam ki. Kovács Magdolna és Vonyica esetében könnyű dolgom volt, mert már ismertem mind a két személyt. Pierre Bourdieu szerint a név merev jelölő, az egyéni sajátosság manifesztációja, társadalmilag létrehozott individuális identitás.7 Kövér György ezzel – jogosan – vitatkozik, ugyanis gyakori a névegyezés.8 Miután ismertem a neveket, a levéltárban kikértem a lajstromkönyveket, ahol az adott személy nevéhez feljegyezték az általa elkövetett bűncselekmény típusát – Kovács Magdolna esetében a gyilkosságot – és az ügy számát, ami alapján a kutató kikérheti a peranyagot – már ha fennmaradt. A peranyag ismeretében a gyilkos cselédre vonatkozóan újabb információk birtokába jutottam. Fogolytörzskönyve alapján Magdolna vonásai megelevenedtek előttem. A Kísérleti Kriminológiai Osztály anyagában azonban nem volt környezettanulmány, amiből megismerhettem volna gyermekkorát, társadalmi közegét. Csalódnom kellett. Ekkor értettem meg, hogy miről ír Giovanni Levi, amikor a források hiányáról értekezik Az életrajz használatáról című munkájában. Levi szerint a történészek korlátozott és anakronisztikus racionalitásnak engedelmeskedő történelmi szereplőket vélnek látni a forrásaikban, ebből fakadnak a torzítások, hiszen egy merev struktúrában képzelik el kutatásuk alanyait. Mindezt kronológiával és koherens személyiséggel egészítik ki.9 Bourdieu ennek a jelenségnek a kapcsán beszél az életrajzi illúzióról.10 Levi szerint nem a forráshiány a legnagyobb probléma, hanem ez az elképzelt merev struktúra, Bourdieu ehhez hozzáteszi, hogy épp emiatt elengedhetetlen az életrajzi kontextus, az a társadalmi tér, amiben a főhős mozog.11 Meg lehet-e írni egy ember életét? – kérdi Levi. Meg lehet-e írni egy cseléd életét? – kérdi a könyv szerzője.

Teljes cselédéletrajz elkészítése lehetetlen vállalkozás – kivéve, ha a kérdéses személy még él és maga beszéli el az élettörténetét. Jill Lepore tanulmányából tudjuk, hogy a biográfiaírás egy egész életet ölel fel, míg a mikrotörténelem csak a fontos mozzanatokon, kulcseseményeken keresztül mutatja be kutatása tárgyát. Lepore szerint mégsem ebben különbözik a két irányzat egymástól, hanem az elbeszélés módjában. A mikrotörténészek alapvetően nem biográfiai célokat szolgálnak, az egyén életén keresztül akarják bemutatni a társadalmi környezetet, a változásokat, a kultúrát és a társadalmat érintő tágabb kérdéseket.12 A két megközelítést egymással párhuzamosan is lehet alkalmazni, ha a történész tisztában van a kutatás határaival.

A cselédéletutak rekonstruálása során a hiányzó mozaikokat a társadalmi kontextus alapján pótlom. Nem úgy teszem fel a kérdést, Vonyica hogyan élt Csucsán, hanem hogy Ady és Csinszka hogyan éltek Csucsán. Ehhez lesz forrásom, és – természetesen a bizonytalansági faktor bevonásával – következtetéseket vonok le Vonyica mindennapjairól. Tulajdonképpen Robert Darnton módszerét használom. Darnton A nagy macskamészárlásban a számára legkevésbé értelmezhető mozzanatra kérdez rá, a fehér foltra, vagyis miért nevetik halálra magukat az inasok a macskák mészárlása során? Miért olyan vicces ez? Darnton az antropológiából kölcsönzi módszerét.13 A Kövér György által emlegetett homályos adatok valamelyest hasonlóak Darnton fehér folt módszeréhez. Ezt alkalmazom a munkámban.

Míg az életrajzírók az egyén „profilozását” végzik, az élettörténet összegzésére összpontosítanak, addig a mikrohistorikusok az emberek életében megjelenő rejtélyek feltárására törekszenek. A mikrotörténész váltogatja szerepét, lehet nyomozó, pszichológus és történetmondó is. Jill Lepore nagyon jól eltalált, szemléltető példát említ: az életrajzíró vadász, a mikrotörténész inkább detektív.14

Kövér György terminusát felhasználva, azt mondhatjuk, hogy a mikrotörténészek számára két „hard” forrás van az egyéni életút elemzésekor: a születési és a halálozási anyakönyv. Hiszen minden másról, a házasságkötésről vagy a végrendelet megírásáról is az egyén határoz, a mikrotörténészt pedig a döntések, illetve a döntések háttere, az azokhoz vezető út érdekli. Az életrajzi váz „hard” információi, fix pontjai közötti területet a „soft” elemek töltik fel, amelyek változatosak, az egyén megélt tapasztalatából, érzéseiből képződnek. A cselédek életrajzi rekonstrukciója során a fix életrajzi váz „soft” elemeinek feltöltését próbáltam meg elvégezni, ennek a végeredménye a mozaikos-cselédbiográfia. Ezalatt azt értem, hogy a cselédek életének egy-egy, általában a forrás keletkezésének pillanatában tetten érhető cselekménye köré rajzolódik ki az életút egy része, amit más források bevonásával mozaikszerűen lehet csak kiegészíteni, ezért neveztem el mozaikos-cselédbiográfiának.

Az utóbbi évtizedekben a kutatások az egyénre irányultak, így a mikrotörténelem is elkezdte alkalmazni az életrajzi megközelítést, amellyel nyíltan nem lehet teljes, átfogó életrajzot írni.15 A mikrotörténész az egyén életét és ezen keresztül a vizsgált jelenségek tapasztalatait tárja fel, ezt a kutatási módszert főhősközpontú perspektívának (actor-centred-perspective) nevezik, fenntartják a kompromisszumot a társadalomtörténet klasszikus módszerei, az új kultúrtörténet és a nyelvi fordulat között.16 Munkám során ezt a főhősközpontú megközelítést követem, ezen belül is két típust különítek el. Az igazi Édes Annák, Kovács Magdolna és Schmidt Anna története, illetve Csudai Ledényi Margit esetében a biográfiai megközelítést alkalmazom, vagyis főhőseim életét, vállaltan, csak mozaikosan tudom rekonstruálni. Az életüket meghatározó életeseményből, a gyilkosságból, illetve a késelésből bontom ki az életutakat. A „hard” információkat, azaz az életrajzi vázat, nem tudom teljesen megalkotni, mert csak egy bizonyos életciklusból vannak adataink, az életút egy része nem ismerhető meg. Így természetesen a „soft” információk is fragmentáltak lesznek.17

Forrásaimat újszerűen próbálom olvasni, főhőseimet minden egyes nyom után kutatva, társadalmi kontextusukban értelmezem.18 Vonyica esetében sikerült létrehoznom az életrajzi vázat a fix információk alapján, és valamelyest soft információkkal is sikerült megtöltenem – a fent már említett módszertani sajátossággal. Többé-kevésbé, kisebb-nagyobb életrajzi fehér foltokkal, Vonyica egész életét nyomon követhetjük.

A mozaikos-cselédbiográfiák összeállítása intellektuális kihívás, kreatív munkafolyamat. A cselédekről szóló forrásokban maguk a házicselédek hallgatnak, a történésznek az a feladata, hogy megszólítsa, megszólaltassa őket, annak érdekében, hogy hőseit kiemelje a homályból és az elitista történetírásban kutatása tárgyát elhelyezze az őt megillető helyre.

Natalie Zemon Davis arra hívta fel a figyelmet a Martin Guerre-történet kapcsán19, hogy egy történeti kutatás valójában soha nem fejeződik be. A történész még évek után is visszalátogatott a toulouse-i levéltárba, és új forrásokat talált a történethez, amelyek közel 30 év távlatából alátámasztották feltevéseit. Martin Guerre történetéből is látszik, hogy egy ponton a történésznek el kell engednie hőseit, néha azért, mert köti a kézirat határideje, máskor, mert új projektbe kezd. Elengedem hősnőim kezét, annak ellenére, hogy a cselédek élete fragmentált, mozaikos maradt.

A mikrotörténeti irányzat követői szerint az alsóbb társadalmi csoportok képviselői jellemzően marginális helyzetekben ragadhatóak meg. Ez természetesen a cselédekre is áll. Mindaddig láthatatlanok maradnak, amíg nem történik valamilyen rendkívüli esemény, amely során láthatóvá válnak: lopás, gyilkosság, prostitúció. A mikrotörténészek gyakran használnak peres iratokat, mert ezekben a nehezen megragadható, mindennapi szereplők, akarva-akaratlanul megmutatkoznak.

1 A teljesség nélkül lásd bővebben: Boasse (2015), Cooper (2004), Davidoff-Hall (2002), Delap (2011), Dudden (1986), Fauve-Chamoux (2004), Fialová (2004), Higgs (1983), Hoerder, Van Nederveen Meerkerk és Neunsinger (2015), Katzman (1975), Light (2008), M. Mcbride (1974), M. Mcbride (1976), Lynch-Brennan (2014), Martin-Fugier (2014), Powell (2012), Sarti (2006), Sarti (2015), Schlegel (1983), Steedman (2007), Todd (2009), Wadlow (2013), Wierling (1982).

2 Gyáni (1983/b, 7–10.).

3 Lásd bővebben Gyáni (1983/a-b), illetve egyéb cselédekkel kapcsolatos munkáit (1979, 1981, 1984, 1985, 1986, 1997).

4 Lásd bővebben: Trádler (2022).

5 Steedman (2007).

6 Steedman (2007, 47–66.). Megjegyzés: hasonlóan jár el Alison Light Mrs. Woolf and the Servants című munkájában (2008).

7 Bourdieu (2002, 68–76.).

8 Kövér (2014, 23.).

9 Levi (2000, 81–92.).

10 Bourdieu (2002, 68–76.), Levi (2000, 81–92.).

11 Uo.

12 Lepore (2001, 129–144.).

13 Darnton (2010).

14 Lepore (2001, 129–144.).

15 Magnusson (2017).

16 Magnusson (2017).

17 Magnússon (2017).

18 Lásd bővebben: Davis (1999), Davis (2012), Davis (1997), Mátay (2006), Mátay (2009).

19 Natalie Zemon Davis a munka megírásakor többféle forrást (bírósági jegyzőkönyvek, korabeli beszámolók) használt, és ezek alapján értelmezte a történetet. Későbbi kutatásai inkább árnyalták és megerősítették az értelmezését.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Roboto Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License