Mint mindig, szeretett Gregemnek,

Marthámnak és Felixemnek,

valamint csodás anyósomnak,

Rosie nagyinak.

Nincs más remény, csak ez segít –

Válassz: a máglya vagy a máglya –

A lángtól megválthat a lángja.

T. S. Eliot: Négy kvartett, Little Gidding

(Vas István fordítása)

Jegyzet a vallásháborúkról

A francia vallásháborúk egy polgárháború-sorozat volt, amely többévnyi konfliktus után 1562. március 1-jén tört ki, amikor is Guise hercege{1}, Ferenc, katolikus erőivel lemészárolta a fegyvertelen hugenottákat Vassyban. A háború, amelynek során több millióan lelték halálukat, vagy kényszerültek otthonuk elhagyására, a nantes-i ediktummal zárult, amelyet a protestáns király, IV. Henrik, más néven Navarrai Henrik írt alá 1598. április 13-án. A háború leghírhedtebb ütközete a Szent Bertalan éjszakáján rendezett mészárlás, amely 1572-ben, az augusztus 23-ról 24-re virradó éjszakán ment végbe Párizsban. Ám Franciaországban mindenhol történtek hasonló szörnyűségek a Szent Bertalan éjszakája előtt és után is, többek között Toulouse-ban 1562. május 13-a és 16-a között, amikor több mint négyezer embert mészároltak le.

A nantes-i ediktum kevésbé a vallási türelem iránti vágyból, mintsem kimerültségből és katonai patthelyzetből született. Kelletlen békét hozott az országba, amely szétszakadt a doktrínák, a vallási és szuverenitási kérdések mentén, és a folyamat során kimerültek a tartalékai. IV. Henrik unokája, XIV. Lajos 1685. október 22-én Fontainebleau-ban visszavonta az ediktumot, felgyorsítva a Franciaországban maradt hugenották kivándorlását.

A hugenották a francia lakosságnak mindössze egytizedét tették ki, mégis jelentős befolyást gyakoroltak. A francia protestantizmus története a reformáció tágabb európai kontextusába illeszkedik, amely során Luther Márton 1517. október 31-én kiszögezte kilencvenöt tételét a wittenbergi templom ajtajára, az angol VIII. Henrik 1536-ban elkezdte feloszlatni a szerzetesrendeket, és a misszionárius evangélista Kálvin 1541-ben menedéket hozott létre Genfben a francia menekültek számára, majd az 1560-as évek végétől Amszterdamban és Rotterdamban a protestánsok számára. Franciaországban a fő vitás pontok a következők voltak: a protestánsok nemzeti nyelvű istentiszteletet akartak, elvetették az ereklyék kultuszát és a papi közvetítést, és a Biblia szavainak szigorúbb betartására buzdítottak. Egyszerűbb kultuszra vágytak a szentírásban lefektetett szabályok alapján. Elítélték a katolikus egyház túlkapásait és visszaéléseit, amelyek sok ember számára visszataszítóak voltak, valamint elvetették az átlényegülésről szóló tanítást – helyette az együttlényegülést vallották. A legtöbb ember számára azonban e kérdések távolinak hatottak.

Sok kiváló történet maradt fenn a hugenottákról. E kis közösség rendkívüli hatást gyakorolt, miközben tagjai menekültekként szétszóródtak Hollandiában, Németországban, Kanadában és Dél-Afrikában.

A tűz ítélőszékével induló regénysorozat háromszáz év történelmét öleli fel, a XVI. századi Franciaországtól a XIX. századi Dél-Afrikáig. A szereplők és családtagjaik a képzelet szüleményei – hacsak nem jelzem az ellenkezőjét –, habár olyan alakok inspirálták őket, akik e korban élhettek. Szereplőim hétköznapi nők és férfiak, akik az életben maradásért és szeretteikért küzdenek a vallásháborúk és a kivándorlások közepette.

Van, ami sohasem változik.

Főbb szereplők

CARCASSONNE – LA CITÉ

Marguerite (Minou) Joubert

Bernard Joubert, az apja

Aimeric, az öccse

Alis, a húga

Rixende, a szolgájuk

Bérenger, a királyi helyőrség tagja

Marie Galy, helyi lány

CARCASSONNE – A BASTIDE{2}

Cécile Noubel (korábban Cordier), fogadótulajdonos

Monsieur Sanchez, egy converso{3} és szomszéd

Charles Sanchez, a legidősebb fia

Oliver Crompton, egy hugenotta parancsnok

Philippe Devereux, a kuzinja

Alphonse Bonnet, egy munkás

Michel Cazès, egy hugenotta katona

TOULOUSE

Piet Reydon, hugenotta

Vidal (Monsignore Valentin), nemes és pap

Madame Boussay, Minou nagynénje

Monsieur Boussay, Minou nagybátyja

Madame Montfort, Boussay megözvegyült nővére és házvezető

Martineau, a Boussay-háztartás intézője

Jacques Bonal, gyilkos és Vidal szolgája

Jasper McCone, egy angol kézműves és protestáns

Félix Prouvaire, egy hugenotta diák

PUIVERT

Blanche de Bruyère, Puivert várúrnője

Achille Lizier, falusi pletykafészek

Guilhem Lizier, az unokaöccse és Puivert várának katonája

Paul Cordier, a falu patikusa és Cécile Noubel kuzinja

Anne Gabignaud, a falu bábája

Marguerite de Bruyère, Puivert néhai várúrnője

TÖRTÉNELMI ALAKOK

Pierre Delpech, katolikus fegyverkereskedő Toulouse-ban

Pierre Hunault, nemes és hugenotta parancsnok Toulouse-ban

Saux kapitány, hugenotta parancsnok Toulouse-ban

Jean Barrelles, a toulouse-i hugenotta templom lelkésze

Jean de Mansencal, a toulouse-i parlament elnöke

Ferenc, Guise és Lotaringia hercege, a katolikus frakció vezetője

Henrik, legidősebb fia és örököse

Károly, az öccse és Lotaringia bíborosa

Prológus

FRANSCHHOEK

1862. FEBRUÁR 28.

A nő egyedül áll az élénkkék ég alatt. A temetőt örökzöld ciprusok és gyom szegélyezik. A szürke sírköveket csontszínűvé szívta az erős Jóreménység foki nap.

Hier Rust. Itt nyugszik.

A nő magas. Jellegzetes szeme generációk óta öröklődik a család női vonalán, habár ő ezt nem tudja. Előrehajol, hogy elolvassa a neveket és a dátumokat a sírkövön, amelyet zuzmó vagy moha tesz nehezen kivehetővé. Magas, fehér gallérja és bőrkalapjának poros karimája között már pirosra égett a tarkója. A nap túl erős fehér európai bőre számára, és már napok óta rója a dél-afrikai prérit.

Leveszi a kesztyűjét, és egyiket a másikba hajtja. Már túl sokat elvesztett ahhoz, hogy nemtörődöm legyen, és egyébként is, hogyan vehetne másikat? Van ugyan két vegyesbolt ebben a vendégszerető, határ menti városkában, de már alig van mivel kereskednie, és örökségét is elköltötte a Toulouse-ból Amszterdamba, majd az Amszterdamból a Jóreménység fokáig vezető hosszú úton. Minden frankja elment a felszerelésre, az ajánlólevelekre, a lóbérlésre, és hogy legyen egy megbízható idegenvezetője, aki átvezeti ezen az ismeretlen terepen.

Leejti a kesztyűt a földre, a lábához. Az rézvörös porfelhőt ver fel, amely nemsoká leülepszik. Egy fekete, keményhátú bogár kitartóan árnyékot keres.

A nő nagy levegőt vesz. Végre itt van.

Az Aude, a Garonne és az Amstel folyók partjától indult, átszelte a legvadabb vizeket, ahol az Atlanti-óceán találkozik az Indiai-óceánnal, mígnem elérkezett a Jóreménység fokához.

Néha világos volt a nyom. Két család és egy titok története, amely generációról generációra öröklődött. Ükanyjától dédanyjára, dédanyjától nagyanyjára, nagyanyjától az anyjára. Nevük elveszett, elnyelte a férjeik, fivéreik és szeretőik neve, de szellemük tovább él benne. Tudja. Végre véget ért a kutatása. Franschhoekban.

Ci-gît. Itt nyugszik.

Leveszi bőr lovaglókalapját, és legyezgetni kezdi magát vele. A széles karima megmozgatja a forró levegőt. Nincs menekvés. Olyan forróság van, akár egy sütőben, lenszőke hajából csurog az izzadság. Nem érdekli, hogy néz ki. Túlélte a viharokat, a hírneve és személye elleni támadásokat, tulajdona elrablását és olyanok elvesztését, akiket örök barátnak hitt. Mindezt azért, hogy eljusson ide.

Ebbe a gondozatlan temetőbe, ebbe a határ menti faluba.

Kioldja a nyeregtáskáját, és belenyúl. Ujjai hozzáérnek a kis antik bibliához, amelyet talizmánként cipel magával, de a naplót veszi ki. Finom, cserzett bőr borítja, és egy vékony zsinór van duplán rátekerve. Benne levelek, kézzel rajzolt térképek és egy végrendelet. Pár oldal laza, sarkaik úgy lógnak ki, akár egy gyémánt csúcsai. Ez családi kutatásának dokumentációja, egy családi viszály emléke. Ha nem téved, e XVI. századi jegyzetfüzet segítségével követelheti, ami jogosan megilleti. Több mint háromszáz év után a Joubert család végre visszakapja vagyonát és jó hírnevét. Igazság tétetik.

Ha nem téved.

Nem, nem bírja rávenni magát, hogy elolvassa a nevet a sírkövön. Inkább a naplót nyitja ki, hogy még egy kicsit ízlelgethesse a remény utolsó percét. A barna tintával vetett, szarkalábas betűk, az ősi nyelv, amely több száz évvel ezelőttről szólítja meg – minden egyes szótagot kívülről fúj, mintha csak a hittanórára bemagolt katekizmus volna. Az első bejegyzés.

Ma meghalok.

Egy rőtszárnyú dalosseregély fütyülése üti meg a fülét, ahogy elrepül fölötte, és egy hadadaíbisz rikoltása a temető melletti bozótosból. Olyan lehetetlennek tűnik, hogy ezek a hangok egy hónapja még egzotikusnak tűntek, most pedig mindennaposak. Annyira szorítja a naplót, hogy bütykei elfehérednek. Mi van, ha téved? Mi van, ha ez a vég és nem a kezdet?

Az Úr a tanúm, hogy ezt saját kezűleg vetem papírra. Végakaratom és testamentumom.

Ő nem szokott imádkozni. Nem tudja, hogyan kell. A vallás nevében elkövetett igazságtalanságok története – amelyeket ősei szenvedtek el – bizonyítja, hogy nincs Isten. Hiszen miféle Isten engedné, hogy az Ő nevében ilyen sok embernek kelljen szenvedés, félelem és rettegés közepette meghalnia?

Azért felpillant, mintha a mennyországot keresné. A februári égbolt itt, a Jóreménység fokán ugyanolyan élénkkék, mint Languedocban. Ugyanazok a vad szelek kapják fel a port, mint a dél-franciaországi Garrigue területen. A meleg fuvallat felkavarja a vörös földet, és fátylat von a szem elé. Fütyülve száguld végig a belterület szürke és zöld hegyi útjain, amelyeket elkoptattak az emberek és állatok. Ezt az Isten háta mögötti területet valaha Elefántsaroknak nevezték – mielőtt megérkeztek a franciák.

Most nyugodt a levegő. És forró. A déli napsütésben szinte semmi sem mozdul. A kutyák és a munkások az árnyékba menekültek. A telkeket fekete kerítés veszi körül – a de Villiers család, a le Roux család, a Jourdan család – mind Franciaországból elmenekült protestánsok. Az Úr kegyének 1688. évében hagyták el hazájukat.

Vajon az ő ősei is?

A távolban a kőangyalok és a sírkövek mögött a franschhoeki hegyek szegélyezik a tájképet, és a nőbe hirtelen beléhasít a Pireneusok képe: erős és kétségbeesett honvágy járja át, mintha vasabroncs szorulna a bordáira. A hegyek télen fehérek, tavasszal és kora nyáron zöldek. Ősszel a szürke sziklák vörös színűek lesznek, majd újrakezdődik a körforgás. Mit meg nem adna, hogy újra láthassa őket!

Majd felsóhajt, hiszen itt van. Távol az otthonától.

Kiveszi a térképet a kopottas, bőrkötéses naplóból. Minden jelzést, minden gyűrődést, minden tintapacát ismer rajta, mégis szemügyre veszi. Újra elolvassa a birtokok, a hugenotta telepesek nevét, akik többévnyi száműzetés és vándorlás után kötöttek ki itt.

Végül leguggol, és végighúzza ujját a sírkőbe vésett betűkön. Annyira el van merülve a gondolataiban – pedig megtanulta, hogy mindig résen kell lennie –, hogy nem hallja meg a poros földön kopogó lépteket. Nem csapja meg az izzadság-, a salak- és bőrszag, amely a dél-afrikai prérit átszelő hosszú út hozadéka, amíg pisztolycsövet nem nyomnak a tarkójához.

– Álljon fel!

Próbál megfordulni, hogy szemügyre vehesse a férfi arcát, de a hideg fémet a bőréhez szorítják. Lassan feláll.

– A naplót! Ha ideadja, nem fogom bántani.

Tudja, hogy hazudik: ez a férfi túl régóta üldözi, és túl sok minden forog kockán. Családja háromszáz éve próbálja elpusztítani az övét. Hogyan is engedhetné el?

– Adja ide! Szép lassan. Most!

Ellensége hangjának hidegsége ijesztőbb, mint a harag, és a nő ösztönösen még jobban szorítja a naplót és a benne lévő értékes papírokat. Azok után, amit kiállt, nem fogja ilyen könnyen megadni magát. Ám a férfi éles ujjai belevájnak a vállába, és erőszakosan belemélyednek a fehér bőre alatti izomba. Nem bírja tovább szorítani a naplót, amely a földre zuhan, kinyílik, és a végrendelet meg a közjegyzői okiratok a temető porába hullanak.

– Fokvárosból követett idáig?

Nincs válasz.

Nála nincs fegyver, de van egy kése. Amikor a férfi lehajol, hogy felvegye a papírokat, előrántja a tőrt a bakancsából, és megcélozza a karját. Ha akár egy pillanatra is le tudja szerelni, visszaveheti a papírokat, és elszaladhat. Ám a férfi fel van készülve a támadásra, és kitér előle. A penge csak súrolja a bőrét.

Felfogja, hogy a férfi lesújt rá, mielőtt még a fegyver a fejéhez érne. Megpillantja a fehér csíkot fekete hajában. Majd fájdalom önti el, ahogy a fegyver széthasítja bőrét, és érzi, hogy meleg vér csörgedezik a halántékán, majd összeesik.

Az utolsó pillanatokban, amikor még az eszméleténél van, szomorúan gondol arra, hogy így ér véget a történet. Egy temető elfeledett sarkában a világ másik felén. Egy ellopott napló és örökség története. Egy meséé, amely háromszáz évvel ezelőtt kezdődött, a polgárháború hajnalán, amely térdre kényszerítette Franciaországot.

Ma meghalok.

ELSŐ RÉSZ

CARCASSONNE

1562 TELE

1.

AZ INKVIZÍCIÓ BÖRTÖNE, TOULOUSE

JANUÁR 24., SZOMBAT

– Áruló vagy?

– Nem, uram. – A fogoly nem volt benne biztos, hogy hangosan is kimondta e szavakat, vagy csak bomlott elméjében hangzottak el.

Kitörtek a fogai, mozogtak a csontjai, szájában alvadt vér ízét érezte. Mióta lehetett itt? Pár órája vagy pár napja?

Vagy a végtelenség óta?

Az inkvizítor apró kézmozdulatot tett. A fogoly hallotta, hogy pengét éleznek, és látta a tűzhely melletti faasztalon sorakozó vasakat és fogókat. Fújtatóval szították a szenet. Furcsamód olyan volt, mintha egy pillanatra föllélegezhetett volna, mintha a következő kínzástól való rettegés egy pillanatra elfeledtette volna vele, mennyire fáj nyers húsa megnyúzott hátán. Az elkövetkezőktől való félelem, ha csak egy pillanatra is, de elfeledtette vele szégyenét, amiért nem bírta elviselni a kínzást. Végtére is katona volt. Jól és bátran harcolt a csatatéren. Hogyan lehetséges, hogy most túl gyengének bizonyul, hogy kiállja ezt?

– Áruló vagy. – Az inkvizítor hangja színtelen volt. – Hűtlen a királyhoz és Franciaországhoz. Sokan tanúsították. Lelepleztek! – Megpaskolt egy köteg papírt az asztalán. – A protestánsok, az olyanok, mint te, segítenek az ellenségnek. Ez árulás.

– Nem! – suttogta a fogoly, miközben érezte a börtönőr meleg leheletét a nyakán. Jobb szemével nem látott, mivel az az előző ütle-
gelés során feldagadt, de érezte, hogy ellensége közelebb jön. – Nem, én…

Elhallgatott. Mégis mit mondhatna saját védelmében? Itt, az inkvizíció toulouse-i börtönében ő az ellenség.

A hugenották az ellenség.

– Hű vagyok a koronához. Protestáns hitem nem azt jelenti…

– Hited eretnekké tesz. Elfordultál az egy igaz Istentől.

– Ez nem igaz. Kérem. Ez csak egy félreértés!

Hallotta saját könyörgő hangját, és elszégyellte magát. Tudta, hogy amikor újra beléhasít a fájdalom, mindent bevall, amit csak hallani akarnak. Nem maradt ereje ellenállni.

Majd egy pillanatra gyöngédséget érzett, legalábbis kétségbeesett állapotában úgy tűnt. Finoman fölemelkedett a keze, mint amikor egy hölgynek udvarol az ember. Egy röpke pillanatra eszébe jutottak a világ csodái. A szerelem és a zene, a tavaszi virágok édessége. A nők, gyerekek és férfiak, akik karöltve sétálgatnak Toulouse elegáns utcáin. Ahol az emberek vitatkozhatnak és ellenkezhetnek egymással, ahol szenvedéllyel és tudással, ugyanakkor tisztelettel és becsülettel védhetik ügyüket. Ahol a borospoharak csordulásig telnek, és mennyi mindent lehet enni! Fügét, pácolt hegyi sonkát és mézet. A világban, ahol valaha élt, ragyogott a nap, és a Midi, vagyis Dél-Franciaország végtelen kék ege baldachinként borult a városra.

– Méz – mormolta.

Itt, e föld alatti pokolban megszűnt az idő. Oubliettes{4} – így nevezték a helyet, ahol az emberek eltűntek, és senki sem látta viszont őket.

A csapást még rosszabbá tette, hogy nem figyelmeztették. Szorítást, majd nyomást érzett, amikor a fogó fémfoga összezúzta a bőrét, az izmát és a csontját.

Ahogy átölelte a fájdalom, mintha egy fogolytársa hangját hallotta volna egy szomszédos teremből. Művelt férfi volt – tudta, mivel napokig egy cellába voltak zárva. Tudta, hogy becsületes ember, könyvkereskedő, imádta három gyerekét, és méltóságteljesen gyászolta elhunyt feleségét.

Hallotta egy másik inkvizítor motyogását a csöpögő cellafal túloldalán: barátját is éppen vallatják. Majd hallotta, hogy egy chatte de griffe{5} hasítja a levegőt, a karmok a bőrbe vájnak, és megdöbbent, hogy fogolytársa felordít. Hiszen erős férfi volt, eddig csöndben tűrte a szenvedést.

A rab hallotta, hogy kinyílik, majd becsukódik egy ajtó, és tudta, hogy bejött még egy ember a cellába. Vajon az övébe vagy a szomszédosba? Motyogást, majd papírzörgést hallott. Egy gyönyörű pillanatig azt gondolta, véget ér a megpróbáltatása. Majd az inkvizítor megköszörülte a torkát, és újraindult a vallatás.

– Mit tudsz az antiokheiai lepelről?

– Nem tudok semmiféle ereklyéről. – Ez igaz volt, habár a fogoly tisztában volt azzal, úgysem számít, mit mond.

– A szent ereklyét úgy öt éve rabolták el az Eglise Saint-Taurból. Egyesek azt állítják, a tettesek között voltál.

– Hogy lehettem volna? – kiáltotta a fogoly, aki hirtelen megtalálta a hangját. – Sohasem jártam Toulouse-ban… ez idáig.

Az inkvizítor nem hagyta annyiban.

– Ha megmondod, hol van a lepel, véget ér ez a beszélgetés. A könyörületes Anyaszentegyház pedig visszafogad a kegyébe.

– Uram, szavamat adom…

Az égett hús szagát hamarabb érezte, mint a fájdalmat. Milyen gyorsan állattá, hússá lehet redukálni egy embert!

– Alaposan gondold át a válaszodat! Megint felteszem a kérdést.

Ez a fájdalom, amely a legrosszabb volt mind közül, ideiglenes haladékot adott neki. Berántotta a sötétségbe, ahol elég erős volt, hogy kiállja a vallatást, és ahol az igazság valóban megmenti.

2.

LA CITÉ

FEBRUÁR 28., SZOMBAT

– In nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti.

Fehér ujjak közt barna föld pergett, és halk puffanással landolt a koporsó tetején. Majd egy másik kéz is kinyúlt a nyílt sír fölé. Majd még egy. A föld és a kavics úgy kopogott a fakoporsón, akár az eső. Egy apja köpenyébe burkolódzott gyermek halkan sírt.

– Mindenható Atyánk, a te kegyelmedbe ajánljuk Florence Joubert, szeretett feleség, anya és Krisztus szolgájának a lelkét. Nyugodjon békében örök kegyed fényében! Ámen.

Megváltoztak a fényviszonyok. A temető párás, szürke levegője koromfeketévé vált. Sár helyett piros vér jelent meg. Melegen és frissen csörgedezett tenyerén, és megtelepedett ujjai redőiben. Minou lepillantott saját véres kezére.

– Ne! – kiáltotta, és fölébredt.

Egy pillanatra semmit sem látott. Majd lassan kitisztult a szoba képe, és rájött, hogy megint elaludt a székében. Nem csoda, hogy rosszakat álmodott. Minou megfordította a kezét. Nem volt rajta semmi. Nem volt föld a körme alatt és vér sem a bőrén.

Csak egy rémálom volt, semmi több. Egy emlék egy borzasztó napról, öt évvel ezelőttről, amikor eltemették szeretett anyját. Az emlék utat adott valami másnak: légből kapott, sötét képzelődésnek.

Minou lepillantott az ölében heverő nyitott könyvre – Anne Askew angol mártír meditációja volt –, és eltűnődött, vajon ez is hozzájárult-e rémálmához.

Nyújtózkodott egyet, hogy életet leheljen tagjaiba, és kisimította gyűrött ruháját. Gyertyája leégett, a sötét fán viasztócsa keletkezett. Hány óra lehet? Az ablak felé nézett. A zsaluk rései között fény tört át, keresztmintát rajzolva a kopottas padlóra. Kintről beszűrődtek a szokásos kora reggeli zajok, ahogy a La Cité a hajnal fogadására készült. Hallotta a bástyán strázsáló őr lépteit, aki fel-le sétált a Tour de la Marquière-ig vezető meredek lépcsőn.

Tudta, hogy még pihennie kellene. A szombat volt a legforgalmasabb nap apja könyvesboltjában, még a nagyböjt alatt is. Most, hogy neki kellett vezetnie az üzletet, később nem lesz ideje semmire. Ám gondolatai úgy örvénylettek, akár a seregélyek, amelyek ősszel le-lecsaptak a Château Comtal tornyaira.

Minou a mellkasára szorította a kezét, és érezte erős szívverését. Még mindig levert volt annyira valóságosnak tűnő álma miatt. Nem volt valószínű, hogy megint célba veszik könyvesboltjukat – apja semmi rosszat nem tett, hithű katolikus volt –, mégsem tudott szabadulni a gondolattól, hogy történt valami az éjjel.

A szoba másik felében hétéves húga az igazak álmát aludta, fürtjei fekete felhőként terültek el a párnán. Minou megérintette Alis homlokát, és megkönnyebbült, hogy nem forró a bőre. Annak is örült, hogy a tolóágy, ahol tizenhárom éves öccse töltötte az éjszakát, amikor nem bírt aludni, üres volt. Aimeric mostanában nagyon gyakran besurrant a szobájukba, mert félt a sötéttől. A pap azt mondta, ez a rossz lelkiismeret jele. Vajon az ő rémálmairól is ezt mondaná?

Minou hideg vizet fröcskölt az arcára, és megtörölte a hónalját. Felvette a szoknyáját, meghúzta a ruháját, majd ügyelve rá, hogy föl ne verje Alist, megfogta a kölcsönkönyvet, és kisurrant a padlásszobából. Lement a lépcsőn, elhaladt apja szobájának ajtaja előtt, majd a kis raktárszoba előtt, ahol Aimeric aludt, és lement az utca szintjére.

Az ajtó, amely elválasztotta az átjárót nagy nappalijuktól, csukva volt, de a keret rosszul illeszkedett, így Minou hallotta az edénycsörömpölést és a tűz fölötti lánc zörgését: cselédjük éppen vizet forralt.

Óvatosan kinyitotta az ajtót, és benyúlt, hogy megpróbálja észrevétlenül levenni a kulcsot a polcról. Rixende kedves volt ugyan, de sokat fecsegett, és Minou ma reggel nem akart késlekedni.

– Nocsak, Mademoiselle – mondta Rixende vidáman. – Nem gondoltam, hogy ilyen korán felkel. Még senki sem mozgolódik. Hozzak valamit reggelire?

Minou feltartotta a kulcsot.

– Sietnem kell. Megmondanád apámnak, amikor felkel, hogy korán elmentem a Bastide-ba, hogy előkészítsem a boltot? Hogy kihasználjuk a vásárnapot. Neki nem kell sietnie, ha esetleg…

– Remek hír, hogy a gazda el akar menni…

Rixende Minou arcát látva elhallgatott.

Habár mindenki tudta, hogy apja hetek óta nem hagyta el a házat, senki sem beszélt róla. Bernard Joubert más emberként tért vissza Carcassonne-ba téli körútjáról. Régen sokat mosolygott, és mindenki számára volt egy-két kedves szava, jó szomszédnak és hűséges barátnak tartották. Most azonban mintha csak árnyéka volna régi önmagának. Szürkévé és visszahúzódóvá vált, lelkesedése elszállt, már nem voltak ötletei vagy álmai. Minou végtelenül szomorú volt, hogy apja ennyire maga alatt van, és gyakran megpróbálta kirángatni sötét melankóliájából. Amikor azonban megkérdezte, mi bántja, apja szeme mindig üvegessé vált. Mormolt valamit arról, hogy milyen csípős és szeles az évszak, hogy fájnak öreg csontjai, majd elhallgatott.

Rixende elvörösödött.

– Pardon, Mademoiselle. Átadom az üzenetet a gazdának. De biztos, hogy nem akar inni valamit? Hideg van odakint. Vagy enni? Vagy egy darab pan de blat vagy egy kis tegnapi hurka…

– Köszönöm, nem. Szép napot! – felelte Minou határozottan. – Hétfőn  találkozunk.

A kövezet hidegnek hatott harisnyás lába alatt, és a csípős levegőben látszott a lélegzete. Bebújtatta lábát bőrcsizmájába, levette fejkötőjét és vastag zöld gyapjúköpenyét a fogasról, és betette a kulcsot meg a könyvet a derekára erősített erszénybe. Majd kesztyűjével a kezében eltolta a súlyos fémreteszt, és kilépett a csöndes utcára.

Akár egy szellemlány odakint egy csípős februári hajnalon.

3.

A nap első sugarai elkezdték melegíteni a levegőt, a köd örvénylő táncot járt a macskakő fölött. A place du Grand Puits nyugodtnak tűnt a rózsaszín fényben. Minou nagy levegőt vett, érezte, ahogy a hideg beáramlik tüdejébe, majd elindult a főkapu felé, amely elválasztotta a La Citét a város többi részétől.

Először senkit sem látott. A várost éjszakánként járó utcalányok eltűntek a fény megjelenésével. A kártyások és kockások, akik a Taverne Saint-Jeanban tanyáztak, már régen lefeküdtek. Minou fel-
emelte a szoknyáját, és próbálta kikerülni a tegnap éjjel maradványait, a törött söröskorsókat, illetve egy koldust, aki bolhás kutyáját átölelve aludt. A püspök azt akarta, hogy a La Cité minden fogadója és tavernája zárjon be a nagyböjt alatt. Mivel a sénéchal, az udvarmester tudta, hogy a királynak üres a kincstárja, nemet mondott. Közismert tény volt – legalábbis Rixende szerint, aki minden pletykát hallott –, hogy a püspöki palota jelenlegi lakója és a Château Comtal között nem dúl a szeretet.

A Porte Narbonnaise-hez vezető szűk utca oromzatos házai olyan ferdén álltak, mint a dülöngélő részegek, cseréppel fedett tetejük szinte összeért. Minou szembement a kapun áthaladó kocsik és emberek árjával, így lassan haladt.

Ez a jelenet akár száz vagy kétszáz évvel ezelőtt is játszódhatna, vagy amikor a trubadúrok éltek – gondolta Minou. A La Citében napról napra ugyanúgy zajlott az élet.

Semmi sem változott.

Két fegyveres ellenőrizte a Porte Narbonnaise-en áthaladó forgalmat. Egyeseket gond nélkül átengedtek, míg másokat megállítottak és átkutattak, amíg elő nem került pár érme. A gyenge napfény megcsillant a sisakjukon és alabárdjuk pengéjén. A kék köpenyüket díszítő királyi címer élénknek tűnt a szürke böjti színekhez képest.

Ahogy Minou közelebb lépett, felismerte Bérenger-t, aki sok más emberrel egyetemben hálával tartozott apjának. A legtöbb helyi katona – azokkal szemben, akik a lyoni vagy párizsi helyőrségbe kerültek – nem értette a királyi franciát. Sokan a régió ősi nyelvét, az okcitánt beszélték, amikor úgy gondolták, senki sem figyel oda. Ennek ellenére papírokat és írásos parancsokat kaptak, és megbüntették őket, ha nem teljesítették a kötelességüket. Mindenki azt gyanította, ez csak egy pénzszerzési mód, és a sénéchal szemet hunyt fölötte. Minou apja segített a katonáknak, hogy ne szegjenek törvényt: elmagyarázta nekik a hivatalos nyelvű levelek tartalmát.

Legalábbis annak idején így volt.

Minou összeszedte magát. Nem volt haszna a végtelenségig azon mélázni, mennyire megváltozott szeretett atyja. Vagy folyton lelki szemei előtt látni nyúzott, beesett arcát.

– Jó reggelt, Bérenger! – köszöntötte a katonát. – Jó sokan vannak.

A férfi őszinte, öreg arcán mosoly jelent meg.

– Nocsak, Madomaisèla Joubert! Nagy a tömeg, pedig milyen csípős napunk van! Már hajnalhasadás előtt egy kész sereg várakozott.

– Talán idén – felelte Minou – a sénéchal nem feledkezett meg emberbaráti kötelességéről, és alamizsnát oszt a szegényeknek a nagyböjt alkalmából. Mit gondol, Bérenger? Lehetséges?

– Az lenne csak szép! – hahotázott Bérenger. – Nemes urunk és mesterünk nem kap sok dicséretet ilyen jellegű munkájáért.

Minou halkabbra fogta.

– Ah, milyen szerencsések volnánk, ha egy istenfélő, jámbor urunk lenne!

A férfi megint fölnevetett, majd észrevette, hogy kollégái rosszallóan néznek rá.

– Bárhogy is – felelte hivatalosabb hangon –, mi csalta ki a kisasszonyt ilyen korai órán, kísérő nélkül?

– Atyám utasítása – hazudta Minou. – Elküldött, hogy kinyissam neki a boltot. Mivel vásárnap van, azt reméli, sok kuncsaft halad át a Bastide-on. Ha Isten is úgy akarja, tele lesz a zsebük, és tudásra éheznek.

– Hogy olvasni akarnak? Abban ne is reménykedjék a kisasszony! – mondta Bérenger elfintorodva. – De mindenkinek megvan a maga vesszőparipája. Nem inkább az öccsének kellene elvégezni az ilyen munkát? Furcsa, hogy Monsieur Joubert ilyet kér egy fiatal lánytól, amikor az ég fiúgyermekkel is megáldotta.

Minou nem felelt, habár igazából nem bántotta a megjegyzés. Bérenger tősgyökeres dél-franciaországi volt, a régi elképzelések és hagyományok szellemében nevelték. Azt is tudta, hogy a tizenhárom éves Aimericnek át kellene vennie atyjuk egyes feladatait. Csak az volt a baj, hogy öccsének se kedve, se tehetsége nem volt hozzá. Inkább galambokra lőtt a csúzlijával, vagy fára mászott a cigánygyerekekkel, amikor a városba jöttek, minthogy egy könyvesbolt négy fala között kuksoljon.

– Aimericre ma délelőtt otthon van szükség – felelte Minou mosolyogva –, úgyhogy nekem kell helytállnom. Megtiszteltetés, hogy segíthetek atyámnak, amiben csak tudok.

– Hát persze, persze, hogy az. – Bérenger megköszörülte a torkát. – És hogy van Sénher Joubert? Már egy ideje nem láttam. Még a misén sem. Talán gyengélkedik?

A legutóbbi pestisjárvány óta komorrá vált a hangulat, ha valakinek az egészségéről érdeklődtek. Szinte egyetlen család sem úszta meg. Bérenger a feleségét és mindkét gyermekét elveszítette ugyanabban a járványban, amely elvitte Minou anyját. Ennek már öt éve, de Minou-nak mindennap hiányzott az édesanyja, és mint múlt éjjel is, gyakran vele álmodott. Ugyanakkor Bérenger hanghordozása és lesütött tekintete elárulta, hogy apja otthonlétéről gyorsabban terjedtek a pletykák, mint ahogy Minou szerette volna.

– Nagyon fáradtan tért haza januári útjáról – felelte kissé dacosan –, de ezenkívül kiváló egészségnek örvend. Rengeteg tennivalója van az üzlettel.

Bérenger bólintott.

– Nos, ezt örömmel hallom. Attól tartottam… – Elhallgatott, és szégyenében elvörösödött. – Felejtse el, kérem. Adja át üdvözletem Sénher Joubert-nek.

Minou elmosolyodott.

– Biztos örül majd neki.

Bérenger széttárta a karját, hogy megállítson egy nagydarab, húsos arcú nőt ordító kisbabájával, aki meg akarta előzni Minout.

– Menjen csak! De vigyázzon magára, Madomaisèla, è? Veszélyes egyedül lófrálni a Bastide-ban. Az a hely tele van mindenféle gazfickókkal, akik egy szempillantás alatt az ember bordája közé döfnek egy kést.

Minou elmosolyodott.

– Köszönöm, drága Bérenger. Vigyázok magamra.

A felvonóhíd alatti várárokban a fű hajnali harmattól csillogott, amely fehér gyöngyként ragyogott a zöld hajtásokon. Minou általában jókedvű lett, amikor megpillantotta a La Citén kívüli világot: ahogy a fehér, végtelen ég a nap előrehaladtával kékké vált, ahogy feltűntek a Montagne Noire szürke és zöld kőszirtjei a horizonton, és meglátta az almafák első virágait a fellegvár alatti lankák gyümölcsöskertjeiben. Ma reggel azonban aggasztotta rémálma és Bérenger figyelmeztetése.

Magára parancsolt. Végtére is ő nem holmi gyermekleány, aki a saját árnyékától is megijed. Ráadásul egy köpésre van az őrségtől. Ha valaki rátámadna, kiáltása elhallatszana a La Citéig, és Bérenger egy pillanat alatt ott teremne.

Ez a nap is olyan, mint a többi. Nincs mitől félni.

Azért örült, amikor elért a Trivalle szélére. Szegény, de becsületes negyed volt, leginkább azok lakták, akik a textiliparban dolgoztak. A Közel-Keletre exportált gyapjú és szövet felvirágoztatta Carcassonne-t, aminek következtében újra megjelentek a becsületes családok a folyó bal partján.

– Itt egy hajadon…

Minou felugrott, ahogy valaki megragadta a bokáját.

– Monsieur!

Amikor lepillantott, látta, hogy nincs mitől félnie. Csak egy részeg volt, aki túl gyengének bizonyult, hogy feltartóztassa. Lerázta magáról, és sietősre fogta lépteit. A hídhoz vezető úton egy húsz év körüli fiatalember támaszkodott egy házfalnak. Rövid köpenye úriembert sejtetett, habár mustársárga zekéje ferdén állt, és harisnyája sörfoltos volt. Vagy talán nem is sör volt.

Kalapja kék tolla mögül felpillantott Minou-ra.

– Mademoiselle, mit szólna egy csókhoz? Egy csókhoz Philippe-
pel? Az semmibe se kerül. Egy vasba se, egy dénárba se... Mert ami azt illeti, egy vasam sincs.

A fiú látványosan kifordította az erszényét. Minou akaratlanul is elmosolyodott.

– Ismerem a hölgyet? Biztosan nem: egy ilyen gyönyörű arcot nem felejt el az ember. Ezt a kék szempárt… vagyis barnát. Nahát, mindkettő egyszerre!

– Nem ismerjük egymást, Monsieur.

– Kár – motyogta. – Nagy kár. Ha ismerném kegyedet…

Minou tudta, hogy nem szabad bátorítania, és fejében tisztán hallotta anyja hangját, amint arra inti, hogy menjen tovább, de fiatal volt, és a fiú olyan szomorkásnak tűnt.

– Le kellene feküdnie – mondta neki.

– Philippe – motyogta a fiú.

– Reggel van. Meg fog fázni, ha idekint ücsörög az utcán.

– Bölcsessége versenyre kel szépségével. Jé, ez rímelt! Írhatnék egy verset. Bölcs szavak. Szépek és bölcsek…

– Szép napot! – búcsúzott Minou.

– Édes hölgy – kiáltott utána a fiú –, áldás kísérje útján! Legyen…

Kinyílt egy ablak, és kihajolt rajta egy nő.

– Elég legyen! – rikácsolta. – Hajnali négy óra óta hallgatom a locsogását egy perc szünet nélkül. Majd ez elhallgattatja!

Minou látta, amint a nő egy vödröt emel a párkányra, majd koszos, szürke víz zúdult a ház falára és a fiatalember fejére, aki kiáltozva felugrott, és úgy rángatta a kezét-lábát, mintha vitustánc gyötörné. A jelenet egyszerre hatott szomorúnak és mókásnak, Minou pedig elfeledkezett magáról, és fölnevetett

– A végén még meghalok! – kiáltotta a fiú, és átázott kalapját a földre hajította. – Ha megfázom és meghalok, a halálom, az én halálom a maga lelkén szárad. Akkor majd bánni fogja. Ha tudná, ki vagyok! A püspök vendége vagyok, én…

– Kérem, távozzon! – kiáltotta a nő. – Diákok! Lusta semmirekellő mind! Ha csak egy napig becsületesen dolgoznának, nem lenne idejük halálra fagyni.

Becsukta az ablakot, mire az utcán a nők éljenezni, a férfiak dörmögni kezdtek.

– Nem kellene hagynia, hogy így beszéljen kegyelmeddel – mondta a fiatalembernek egy himlőhelyes arcú férfi. – Nincs joga így beszélni egy magafajta úriemberrel. Meg kellene tanulnia, hol a helye.

– Jelentse a sénéchalnak! – tanácsolta egy másik. – Garázdaság, hogy így magára támadt.

A legidősebb nő fölnevetett.

– Ha! Hogy a fejére öntött egy vödör vizet? Szerencsés, hogy nem az éjjeliedény tartalmát kapta meg!

Minou, aki jól szórakozott, továbbállt. A vitatkozás zaja elhalkult mögötte. Odaért az istállóhoz, ahol apja öreg lovát, Canigou-t tartotta, majd elért a hídon átívelő kőhíd lábához. Az Aude vize magasan állt, de szélcsend volt, és a Moulin du Roi meg a sómalmok meg sem mozdultak. A folyó partjain a mosónők már kiteregették az első adag fehérített ruhákat száradni. Minou megállt, hogy kivegyen egy sou-t az erszényéből, majd átment a hídon, amely pont száz lépés volt.

Odaadta az útvámot a kapuőrnek. A férfi ráharapott az érmére, és valódinak ítélte. Majd Minou Joubert átlépte a régi és új Carcassonne-t elválasztó határvonalat.

Nem hagyom, hogy elvegyék az örökségemet.

Évekig feküdtem hitvány, izzadt teste alatt. Megsebesített, megalázott és megütött, amikor minden hónapban megjött a virágom. Tűrtem, hogy markolja a mellemet és a lábam közét. Addig csavarta a hajamat, amíg ki nem serkent a vérem. Tűrtem áporodott leheletét. Mindezt a semmiért viseltem el attól a disznótól? Egy testamentumról beszélt, amelyet állítása szerint vagy tizenkilenc éve írtak alá. Halálos ágyán vallomást tett, de vajon csak zavarodott elméje szólt belőle? Vagy igazat beszélt?

Ha létezik a testamentum, hol lehet? A hangok hallgatnak.

A Prédikátor könyve szerint mindennek rendelt ideje van, és ideje van az ég alatt minden akaratnak.

Ezen a napon, bal kezemmel a Szent Katolikus Biblián, jobbal a tollat fogva, szabad akaratomból vetem ezt papírra. Ez ünnepélyes esküm, amelyet immár nem lehet megszegni. Esküszöm a Mindenhatóra, nem hagyom, hogy egy hugenotta szajha fattya elvegye tőlem, ami jogosan megillet.

Inkább megölöm.

4.

LA CITÉ

– Bocsáss meg, Atyám, mert vétkeztem. Már tizenkét hónapja nem gyóntam – mormolta Piet szórakozottan.

A Saint-Nazaire katedrálisban volt. A gyóntatószék másik oldaláról köhögés hallatszott. Közelebb hajolt a rácshoz, amely elválasztotta a papot a bűnbánótól, és orrát hirtelen megcsapta öreg barátja hajolajának illata, és elakadt a lélegzete. Érdekes, hogy elég egy illat, és ennyi idő után is megpendülnek a szív húrjai.

Tíz évvel ezelőtt ismerte meg Vidalt, amikor együtt tanultak a toulouse-i Collège de Foix-n. Piet szorgalmas, de nehéz sorból származó diák volt: egy francia kereskedő és egy holland prostituált gyermekeként látta meg a napvilágot, akinek nem volt választása, ha enni akart adni a fiának. Pietnek vágott az esze, és volt pár ajánlólevele, amit arra használt, hogy egyházjogot, polgárjogot és teológiát tanuljon.

Vidal egy nemesi, de nem régiben kegyvesztetté vált toulouse-i család sarja volt. Apját árulással vádolták, és elkobozták a földjeit. Csak nagybátyjának köszönhette – a Guise család gazdag és befolyásos szövetségesének –, hogy egyáltalán bekerült a főiskolára.

Mindketten kívülállók voltak: intellektuális kíváncsiságukkal és szorgalmukkal is kitűntek osztálytársaik közül, akiket nem igazán érdekelt a tanulás. Hamar barátok lettek, és idejük nagy részét egymás társaságában töltötték. Ittak, nevettek, késő éjjelig vitatkoztak, és hamarosan jobban ismerték a másikat, mint saját magukat – hibáikkal és erényeikkel együtt. Be tudták fejezni egymás mondatát, és tudták, mire gondol a másik, mielőtt még kimondta volna.

Olyan közel álltak egymáshoz, mintha fivérek lettek volna.

Tanulmányaik befejeztével Piet nem lepődött meg, hogy Vidal felöltötte a reverendát. Hogyan tudná hatékonyabban helyreállítani családja hírnevét, mint hogy beáll abba az intézménybe, amely megfosztotta ősi jogaitól? Vidal gyorsan emelkedett a ranglétrán: először káplán volt Saint-Antonin-Noble-Val plébániatemplomában, majd egy nemesi család gyóntatópapja lett az Haute Vallée-ban, végül kanonokként tért vissza a Saint-Étienne katedrálisba. És már most úgy beszéltek róla, mint Toulouse leendő püspökéről.

Piet azonban más utat választott.

– És mi tartott ilyen soká távol Isten kegyelmétől, fiam? – kérdezte Vidal.

Piet a szája elé tette zsebkendőjét, és odahajolt az őket elválasztó rácshoz.

– Atyám, tiltott könyveket olvastam, és sok megfontolnivalót találtam bennük. Röpiratokat írtam, amelyekben megkérdőjelezem a szentírás és az egyházatyák tekintélyét, hamis esküket tettem, és fölöslegesen a számra vettem az Úr nevét. A kevélység bűnét is elkövettem. Nőkkel háltam. És… hamisan tanúskodtam.

Ez az utóbbi vallomás legalább igaz volt.

Piet hallotta, hogy barátja nagyot sóhajt. Vajon Vidalt sokkolta ez a bűnlajstrom, vagy felismerte a hangját?

– És szívből sajnálod, hogy megsértetted az Urat? – kérdezte Vidal óvatosan. – Félsz a menny elvesztésétől és a pokol kínjaitól?

Piet akaratlanul is kötődött ehhez az ismerős rítushoz, megnyugtatta, hogy előtte milyen sokan térdeltek itt lehajtott fejjel, bűnbocsánatot kérve. Egy pillanatra átérezte, mit éreznek azok, akik a gyónás után megújultan lépnek ki a világba.

Persze mindez hazugság volt. Mégis ez adott ekkora hatalmat a régi vallás kezébe, amellyel megbéklyózták az emberek szívét és eszét. Piet meglepődött, hogy még most is – azok után, hogy látta és megtapasztalta, mit művelnek Isten nevében – megérintette a babona édes ígérete.

– Fiam? – szólt újra Vidal. – Miért száműzted magadat az Úr kegyéből?

Eljött a pillanat. Nagyon jól tudta: nincs rá szüksége, hogy valaki más közvetítsen közte és Isten között egy régen kihalt nyelven. Sorsa a saját kezében van. Pietnek fel kellett fednie magát. Valaha olyan közel álltak egymáshoz, mint a testvérek, egy nap különbséggel születtek ugyanannak az évnek az ötödik havában. Ám az öt évvel ezelőtti heves vitájuk nem oldódott meg, és azóta a világban is rosszabbra fordult a helyzet.

Ha Piet felfedi kilétét, és Vidal hívja a hatóságokat, nem remélhet kegyelmet. Tudta, hogy kevesebbért is kínpadra vontak embereket. Ugyanakkor, ha barátja ugyanaz az erkölcsös ember, mint fiatalkorukban, akkor még van rá esély, hogy helyrehozzák a kapcsolatukat.

Piet megacélozta magát, és saját hangján szólalt meg, amelyet gondosan elváltoztatott, mióta belépett a katedrálisba. Beszédében az amszterdami sikátorok akcentusa keveredett dél-franciaországi színekkel.

– Nem teljesítettem a kötelességeimet. A tanáraimmal és jótevőimmel szemben. A barátaimmal szemben…

– Mit mondtál?

– A barátaimmal szemben. – Nagyot nyelt. – Akik kedvesek számomra.

– Piet, te vagy az? Lehetséges ez?

– Jó hallani a hangodat, Vidal – felelte elszorult torokkal.

Barátja megint felsóhajtott.

– Már nem így hívnak.

– Régen így hívtak.

– Az nagyon régen volt.

– Öt év nem olyan hosszú idő.

Csönd telepedett rájuk. Majd a rács túloldalán kissé megmozdultak. Piet alig mert levegőt venni.

– Barátom, én… – kezdett bele.

– Nincs jogod a barátodnak nevezni azok után, amit tettél, amit mondtál. Én nem…

Vidal hangja elhalt. Áthidalhatatlan szakadék tátongott kettőjük között. Majd Piet meghallotta az ismerős hangot: barátja az ujjaival dobolt a gyóntatófülke fafalán. Fiatalkorukban mindig ezt csinálta, amikor egy bonyolult jogi kérdésen töprengett. Az asztalán, egy padon vagy a földön dobolt a szilfa alatt a Collège de Foix udvarának közepén. Vidal azt állította, segít neki tisztán gondolkodni. Tanárait és diáktársait az őrületbe kergette vele.

Piet várt, de Vidal nem szólalt meg. Végül tovább mondta a régi katekizmust, amelyre Vidalnak mint gyóntatópap felelnie kellett.

– Ezekért és a múltban elkövetett összes bűnömért – mondta Piet – kérem Isten bocsánatát. Feloldozol, Atyám?

– Hogy merészeled? Komoly bűncselekmény kigúnyolni a gyónás szentségét!

– Nem ez volt a szándékom.

– Mégis itt vagy, és e szavakat kántálod, amelyekben saját állításod szerint nem hiszel. Hacsak nem jött meg az eszed, és nem tértél vissza az igaz egyházhoz.

– Bocsáss meg! – Piet egy pillanatra nekidöntötte a fejét a farácsnak. – Nem akartalak megbántani. – Elhallgatott. – Nehéz volt megtalálnom téged. Többször írtam. Múlt télen azt reméltem, láthatlak Toulouse-ban. – Megint elhallgatott. – Megkaptad a leveleimet?

Vidal nem felelt.

– A kérdés az, hogy egyáltalán miért keresel. Mit akarsz, Piet?

– Semmit – sóhajtott Piet. – Csak… megmagyaráznám.

– Bocsánatot akarsz kérni?

– Csak megmagyarázni – ismételte Piet. – A köztünk lévő félreértés…

– Félreértés? Te így nevezed? Ezzel nyugtattad a lelkiismeretedet az elmúlt években?

Piet a válaszfalra tette a kezét.

– Még mindig dühös vagy.

– Ez meglep? Úgy szerettelek, akár a fivéremet, megbíztam benned, és te úgy háláltad meg, hogy elloptad…

– Nem! Ezt ne! – kiáltott fel Piet. – Tudom, hogy azt hiszed, elárultam a barátságunkat, Vidal, és igen, a bizonyítékok is erre mutatnak. De becsületemre, nem vagyok tolvaj. Sokszor próbáltalak megtalálni, hogy begyógyítsam a sebeket közöttünk.

Piet hallotta, hogy Vidal felsóhajt. Remélte, hogy szavai áthatoltak barátja páncélján.

– Honnan tudtad, hogy Carcassonne-ban vagyok? – kérdezte végül Vidal.

– A Saint-Étienne egy szolgájától. Sokat fizettem az információért. Ahogy azért is fizettem, hogy adja át a leveleimet, de úgy tűnik, ezt nem tette meg.

Piet keze a vállán lógó bőrtáskájára vándorolt. Valójában más ügyben jött Carcassonne-ba. Érdekes egybeesés volt, hogy éppen akkor, amikor feladta a reményt, hogy viszontlássa Vidalt, ma reggel megpillantotta. Mi más lehetne, mint véletlen? Csak páran tudták, hogy itt van Carcassonne-ban. Senkinek sem beszélt a részletekről. Egy lélek sem tudta, hol száll meg.

– Csak azt kérem, Vidal – mondta határozottan –, hogy adj egy órát vagy egy felet, ha csak ennyit érdemlek. Nyomja a szívem a kettőnk között tátongó szakadék.

Piet elhallgatott. Tudta, hogy ha erőlteti a dolgot, éppen az ellenkező hatást váltja ki.

Hallotta szapora szívverését, miközben várt. Mintha minden kimondott és kimondatlan szó a levegőben lógna, mióta az a heves vita véget vetett barátságuknak.

– Te loptad el a leplet? – kérdezte Vidal.

Hangja jéghideg volt, Piet mégis érzett némi reményt. Hiszen ha Vidal felteszi a kérdést, akkor nincs meggyőződve, hogy Piet tényleg bűnös az ellene felhozott vádban.

– Nem – felelte nyugodt hangon.

– De tudtad, hogy megkísérlik ellopni?

– Vidal, találkozzunk valahol máshol, és megpróbálom megválaszolni minden kérdésedet, a szavamat adom.

– A szavadat! Te, aki bevallottad, hogy hamis esküket tettél. Semmit sem ér a szavad! Megint felteszem a kérdést. Még ha nem te is vitted el, tudtad, hogy ilyen bűncselekményre készülnek? Igen vagy nem?

– Ez nem ilyen egyszerű – felelte Piet.

– De ilyen egyszerű. Vagy tolvaj vagy – ha nem is tettekben, de gondolatban –, vagy tiszta a lelkiismereted.

– Semmi sem egyszerű ezen a világon, Vidal. Te mint pap ezt mindenkinél jobban tudod. Kérlek, barátom. – Elhallgatott, majd megismételte: – Alsjeblieft, mijn vriend{6}.

Piet érzékelte, hogy Vidal a rács mögött hátrahőköl, és tudta, hogy szavai elérték a kívánt hatást. Amikor diákok voltak, megtanított Vidalnak pár szót az anyanyelvén.

– Ez övön aluli volt.

– Hallgasd meg az én oldalamat! – felelte Piet. – Ha így sem győzlek meg, hogy légy jobb szívvel irántam, akkor becsületemre…

– Mi lesz? Átadod magad a hatóságoknak?

Piet felsóhajtott.

– Nem foglak tovább zaklatni.

Fejében átgondolta az elkövetkező órákat. Délben találkozója volt, de utána szabadon rendelkezett idejével. Úgy tervezte, azonnal visszatér Toulouse-ba, de ha Vidal hajlandó találkozni vele, jó okkal elhalasztja a visszautat holnap reggelre.

– Ha szerinted nem túl biztonságos itt, a La Citében beszélgetni, gyere el a Bastide-ba! Egy panzióban szálltam meg a rue du March-
én. A tulajdonos, özvegy Madame Noubel nagyon diszkrét. Ott nem fognak zavarni. A déli órát kivéve egész délután és este is ott leszek.

Vidal felnevetett.

– Azt nem hiszem. A Bastide a magadfajtákkal szimpatizál, velem nem. Azonnal kiszúrnák a papi taláromat. Nem kockáztatnám meg, hogy azokra az utcákra tévedjek.

– Ebben az esetben – erősködött Piet – én megyek a te lakhelyedre. Vagy ahová csak akarod. Válassz egy helyet és időt, és ott leszek.

Vidal megint dobolni kezdett az ujjaival a fafalon. Piet reménykedett, hogy régi barátja nem veszítette el kíváncsiságát.

Veszélyes, ha egy pap kíváncsi – figyelmeztette őket a tanáruk a Collège de Foix-n, ahol nagyra tartották az alázatot és engedelmességet.

– Láthatatlan leszek, mint a szél – nyugtatta Piet. – Senki sem fog észrevenni.

5.

A dobolás egyre hangosabbá és sürgetőbbé vált. Majd hirtelen abbamaradt.

– Rendben – mondta Vidal.

– Dank je wel – hálálkodott Piet. – Hol talállak meg?

– A rue Notre-Dame-on lakom, a La Cité legrégebbi részében – felelte élénken most, hogy elhatározta magát. – Egy szép kőépületben, három emelet magas, nem lehet elvéteni. Hátul van egy kert. Elintézem, hogy nyitva legyen a kapu. Gyere a kompletórium után, akkor kevesen lesznek odakint, de vigyázz, meg ne lássanak! Senki sem tudhatja, hogy ismerjük egymást.

– Köszönöm – ismételte Piet.

– Ne hálálkodj! – csattant fel Vidal. – Csak annyit ígértem, hogy meghallgatlak.

Hirtelen visszhang támadt a kőpadlós főhajóban. Nyikorgás hallatszott, majd a súlyos északi ajtók nekidörzsölődtek a kőburkolatnak.

Még egy bűnbánó jött hajnalban gyónni?

Piet átkozta magát, amiért ilyen meggondolatlanul cselekedett, de nem bírt ellenállni a lehetőségnek, amikor meglátta Vidalt egyedül besétálni a katedrálisba. Lelke gyermeki része, amely csodákon és ereklyéken nevelkedett, azt súgta, ez egy jel. Modern elméje azonban elvetette ezeket a középkori gondolatokat. Az ember, nem pedig Isten forgatta fel a világot.

Lépteket hallott, és megmarkolta a tőrét. Hány bejárata van a katedrálisnak? Biztosan több, de nem vette észre. Fülelt. Mintha két pár lábat hallott volna. Finoman lépdeltek, hogy ne hallják őket.

– Piet?

– Társaságunk van – suttogta.

Tőre hegyével fölemelte a függönyt, és kikémlelt a főhajóba. Először nem látott semmit. Majd a gyönge reggeli fényben, amely az oltár mögötti ablakokon szűrődött be, észrevett két férfit, akik kihúzott fegyverrel közeledtek.

– Normális, hogy az őrség tagjai fölfegyverkezve lépnek be egy templomba? – kérdezte. – Vagy a püspök engedélye nélkül?

Toulouse-ban hozzászoktak a hugenották és katolikusok csatározásához, amelynek eredményeképpen sok katona volt az utcákon – mind magánmilíciák, mind a városőrség tagjai. Azt azonban nem gondolta volna, hogy a zavargások Carcassonne-ba is elértek.

– Az őrség tagjai? – kérdezte Vidal sürgetve. – Látod a királyi címert?

Piet kikémlelt a homályba.

– Nem látok rajtuk megkülönböztető jelet.

– A sénéchal egyenruhája kék.

– Ezeken zöld ruha van. – Még halkabbra fogta. – Vidal, ha kérdőre vonnak, nem ismersz engem. Senkit sem láttál. Ma reggel senki se jött gyónni. Még egy katona se tenné kockára a lelki üdvét azzal, hogy bánt egy gyóntató papot.

Nyugtató szavai a torkán akadtak. Véres, zavaros időket éltek. Piet elég sokat látott a déli Languedocba tartó útján, hogy tudja, már egy templom sem szent többé, ha valaha az is volt. Megint kinézett. A katonák most a kereszthajón haladtak, és a szentély mögötti oldalkápolnát kutatták át. Nemsokára átérnek a másik oldalra. Nem találhatják itt.

– Az északi ajtón jöttem be – suttogta sürgetően. – Azon kívül hol van még kijárat?

– A nyugati falban van egy ajtó, amely a püspöki palotába vezet, és egy másik a rózsaablak alatt, de attól tartok, ilyenkor zárva vannak. – Vidal egy pillanatra elhallgatott. – Van két másik ajtó a katedrális délkeleti sarkában. Az egyik Radulphe püspök sírjához vezet, az zsákutca. A másik a sekrestyébe. Csak a püspök és a ministránsai használhatják. Onnan egyenesen el lehet jutni a kolostorba.

– Nem lesz zárva a sekrestyési ajtó?

– Mindig nyitva tartják, hogy a kanonokok használhassák. Úgy haladj, hogy a gyengélkedő és a refektórium jobbra essék tőled. Találsz majd egy kaput, amely kivezet a Place Saint-Nazaire-re.

Megszólaltak a harangok: éles lármájuk megtöltötte az üres sorokat, fedezve Pietet.

– Este találkozunk – mondta.

– Imádkozom érted – felelte Vidal. – Dominus vobiscum{7}.

Piet bebújt a súlyos vörös függöny alá, és odaszaladt a legközelebbi hatalmas kőoszlophoz. Egy pillanatra megállt, majd átfutott a következőhöz. Ahogy a katonák a túloldalon haladtak, odalopakodott a sekrestyébe vezető ajtóhoz. Lenyomta a kilincset. Vidalnak nem volt igaza: zárva volt.

Piet magában káromkodott. Körbenézett, és megpillantotta, hogy a kőfalon lóg egy kampóra akasztott kulcs. Levette, és belekényszerítette a zárba. Nehezen ment bele, és először nem bírta elfordítani, de amint abbamaradt a harangszó, a zár hangos robajjal megadta magát.

Túl hangos volt. A katonák megfordultak a zajra. A kettő közül a magasabb, akinek arca bal oldalán élénkpiros seb húzódott, leengedte a sisakrostélyát.

– Állj! Maga ott, álljon meg!

Piet azonban már kiment az ajtón. Becsapta maga mögött, majd odatolt egy padot a kilincs alá. Tudta, hogy a barikád nem fog sokáig kitartani, de legalább lelassítja üldözőit.

Cikázva átszaladt a kerteken, átugrott az alacsony, négyszögteles sövények fölött, és bevette magát a gyógynövényes kertbe. Amikor a káptalan épületei előtt rohant, észrevette a kolostor túlsó végében lévő kaput, és afelé vette az irányt. Egy papnövendék az útjába állt, és már túl késő volt, hogy kikerülje. Teljes sebességgel nekirohant a fiúnak, aki a földre zuhant. Piet bocsánatkérően fölemelte a kezét, de nem állhatott meg. Izmai égtek és a torka kiszáradt, de tovább rohant, amíg el nem érte a kaput. Pár pillanattal később feltépte, és bevetette magát a La Cité labirintusába.

6.

BASTIDE

Nyolc órát ütött a harang, amikor Minou átsétált a Porte des Cordeliers-en, és belépett a Bastide-ba. Egyik legkorábbi emléke, hogy anyja ölében ül, és azt hallgatja, hogyan született meg a két Carcassonne. Először a római Carcasso városa állt a dombon, amelyet az V. században megtámadtak a vizigótok, majd hétszázötven évvel később meghódították a szaracénok, és megszületett Dame Carcas legendája{8}. Utána jött a Trencavel család fölemelkedése és tragikus bukása, majd a katharok lemészárlása, akiket a fiatal vicomte nem tudott megvédeni.

– Ha nem ismerjük a múlt hibáit – mondta mindig Florence –, hogyan kerülhetnénk el őket a jövőben? A történelem tanít minket.

Minou olyan jól ismerte a La Cité minden sarkát, minden zárkövét és ajtóütközőjét, mint saját szívverését. Tudta például, hogy a Saint-Nazaire katedrális harangjátéka mindig megakad a tizenegyedik és tizenkettedik hangjegy között. Hogy a Porte d’Aude alatti síkságon termő szőlő hogyan vált színt a szüret közeledtével: ezüstről zöldre, majd karmazsinvörösre. Hogyan süt a téli nap a temetőre délben, hogy felmelegítse azokat, akik a hideg földben alusszák örök álmukat, mint édesanyja.

Minou tudta, hogy szerencsés, amiért egy ilyen helyre született, és Carcassonne-t nevezheti otthonának. És habár szerette a kis házukat a La Citében, a Bastide Saint-Louis kavalkádját még jobban kedvelte. A fellegvár saját története rabjaként állított emléket a múltnak. Az alsóváros – az új Carcassonne – a jövőbe tekintett.

Egy fakarika gurult Minou útjába. Felvette, és visszaadta tulajdonosának, egy koromfoltos arcú lánynak, akinek kék kendő volt a nyakára kötve.

– Merci – mondott köszönetet a lány kuncogva, majd visszaiszkolt anyja szoknyája mögé.

Minou elmosolyodott. Ő is játszott ilyet ezeken az utcákon: a Bastide utcáinak egyenletes felületén sokkal könnyebben lehetett karikázni, mint a La Cité macskaköves útjain.

Minou a rue Carrière Mage-on folytatta útját, kikerülve a kocsikat és ökrös szekereket, a kutyacsapdákat és a libákat, és még mindig az anyjára gondolt. Felidézte, hogy nyolcévesen a konyhaasztalnál írja a leckéjét délutánonként. A nap besütött a nyitott hátsó ajtón, megvilágítva palatábláját és krétáját. És anyja tisztán érthető, türelmes hangja csodálatos történetté varázsolta a tanulnivalót.

– A Bastide-ot a XIII. század közepén alapították, ötven évvel a véres keresztes háború után, amely során megölték Trencavel vicomte-ot a saját várában, és megfosztották a La Citét függetlenségétől. Hogy megbüntessék a lakosokat a korona elleni lázadásért, Szent Lajos kiűzte a középkori város minden lakóját, és elrendelte egy új város építését az Aude folyó bal partján lecsapolt mocsáron. Két fő út épült, az egyik északról délre, a másik keletről nyugatra fut, így.

Florence lerajzolta a város körvonalát egy darab papírra.

– Látod? Közöttük pedig kisebb utcák vannak. A két katedrálist, a Saint-Michelt és a Saint-Vincent-t a La Cité középkori külvárosairól nevezték el, amelyeket Simon de Monfort keresztes lovagjai romboltak le.

– Kereszt alakú.

Florence bólintott.

– Kathar kereszt, tényleg az. Az első lakók 1266-ban költöztek a Bastide-ba. Menekültek városa lett, akik becsületes emberek voltak, de az otthonuk elhagyására kényszerültek. A Bastide először a megerősített fellegvár árnyékában élt. Majd az új Carcassonne apránként felvirágzott. Telt-múlt az idő. Teltek az évszázadok. Míg Párizsban egyre ürült a királyi kincstár az Angliával, Itáliával és a Spanyol-Németalfölddel vívott háborúkban, a Bastide túlélte az éhínség és pestis éveit, és egyre gazdagabb és befolyásosabb lett a gyapjú, a len és a selymek miatt. A dombon álló Carcassonne-t túlszárnyalta a síkságon álló.

– Mit jelent az, hogy túlszárnyal? – kérdezte Minou, mire anyja rámosolygott.

– Hogy felülmúl – felelte Florence. – A Bastide-ban a különböző szakmák különböző utcákban telepedtek meg. A patikusok és jegyzők az egyik helyen, a kötélfonók és gyapjúkereskedők a másikon. A nyomdászok és könyvkereskedők a rue du Marchéra költöztek.

– Mint atyánk?

– Mint atyánk.

Az emlék halványulni kezdett, mint általában, és Minou egyedül találta magát a napos februári reggelen a jól ismert fájdalommal. Még megvoltak anyja rajzai, habár a krétavonalak elhalványultak a papíron. Most Aimeric és Alis tanítására használta őket, ahogy egykoron az anyja tanította őt.

Minou az előtte álló napra koncentrált, majd besétált a Grande Place-ra. A legkeresettebb helyek a középen lévő fedett piacon, illetve a faoszlopok alatt sorakoztak, amelyek a teret szegélyezték. A tér a vásár napján hatalmas színkavalkáddá vált – még a nagyböjt alatt is. Minou megpróbálta örömét lelni a látványban. A solymárok, akik ketrecbe zárt vadmadarakat és madárvadászathoz használt hímzett sapkákat kínáltak, az elegánsan öltözött nőket és férfiakat célozták meg.

Valójában azonban Minou még a kavalkád és a vidám légkör ellenére is rosszkedvű volt. Csípős szél süvített Languedocban. És habár Carcassonne lóháton vagy kétnapnyi távolságra volt a jelentős északi városoktól, és délen mások voltak a szokások, Minou félt, hogy a könyvesboltjuk, amely kínálatával minden vallási ízlést ki-
elégített, nem tudja tartani az iramot az ellenvéleményt egyre kevésbé megtűrő időkkel.

Bernard Joubert hű katolikus volt, szokásból és jámborságból is a régi tanításokat követte. Feleségének azonban mind az üzleti érzéke, mind a kíváncsisága kivételes volt. Ereiben languedoci vér folyt, elméje pedig szabad volt. Azt javasolta, hogy olyan könyveket kellene beszerezniük, amilyeneket az emberek olvasni akarnak: Aquinói Szent Tamást és Szent Pált, Zwinglit és Kálvint, angol vallásos munkákat és holland regényeket.

– Mindannyian együtt leszünk Isten mennyei királyságában – mondta mindig a férjének, amikor az habozott –, bármilyen úton érünk is el oda. Ember nem tudja felfogni Isten nagyságát. Ő mindent lát. Minden bűnünket megbocsátja. Csak annyit vár tőlünk, hogy a képességeinkhez mérten Őt szolgáljuk.

Florence ösztönei helyesnek bizonyultak, és az üzlet virágzott. Joubert hírneve egyre nőtt. Genfből, Amszterdamból, Párizsból, Antwerpenből és Londonból szerzett be vallásos könyveket, és mind a gyűjtők, mind az átlagpolgárok fölkeresték boltját. Kínált még kéziratokat is, amelyeket Henrik király idején raboltak el az angol monostorokból és kolostorokból, és most borsos áron kereskedtek velük Dél-Franciaországban. A legkeresettebb művek mégis Marot{9} francia zsoltárfordítása, valamint az Evangéliumok különböző kiadásai voltak, amelyeket Bernard saját nyomdájában nyomott. Amikor Florence meghalt, és Bernard szívét elöntötte a gyász, a könyvesbolt tartotta életben.

Legalábbis egykor.

Néhány hete csúnya, istenkáromló rágalmakat festettek a bolt zsaluira. Bernard próbálta elhessegetni a fenyegetést: azt mondta, csak bolondok műve, akik a hecc kedvéért csinálták. Minou remélte, hogy igaza van. Ugyanakkor a támadás óta megfogyatkoztak a kuncsaftok. Még a leghűségesebb pártfogóik is aggódtak, nehogy kapcsolatba hozzák őket egy eretnekkel, akinek a neve már rajta lehet egy párizsi vagy római listán. Anyja bátran szembenézett volna a kihívással. Bernard azonban más volt. Az üzlet hanyatlott, alig volt bevételük.

Minou megállt a szokásos bódénál, hogy vegyen egy édesköményes pitét és némi rózsavizes kekszet, amelyet hazavisz majd Alisnak és Aimericnek. Elhaladt a bódé mellett, amelyet az illusztrátor és portréfestő foglalt el, intett Madame Noubelnek, aki a fogadója lépcsőjét söpörte, majd elment a tintát, tollat, ecsetet és festőállványt áruló bolt mellett. A tulajdonos, Monsieur Sanchez spanyol volt, egy converso, azaz megtért, aki elmenekült a barcelonai inkvizíció elől, és akinek meg kellett tagadnia zsidó hitét. Kedves ember volt, és holland felesége, akinek egy csomó gyönyörű, sötét hajú és bőrű gyerek lógott a szoknyájáról, mindig adott egy-egy kekszet vagy kandírozott gyümölcshéjat azoknak a lurkóknak, akiket a falvakból küldtek a Bastide-ba koldulni.

Közvetlen szomszédjuk egy rivális könyvkereskedő volt, egy házsártos férfi a Montagne Noire-ból, aki szégyenletes ponyvákat, obszcén verseket és provokatív röpiratokat árult. Repedezett zsalui, amelyekre ráfért volna egy olajozás, belerozsdásodtak a keretükbe. Minou már napok óta nem látta a férfit.

Most kékre festett ajtajuk előtt állt, és mély levegőt vett. Mind ez idáig győzködte magát, hogy az ismerős homlokzat ugyanúgy fog festeni, mint mindig is. Miért ne így lenne? Az érintetlen ajtó zárva lesz. A zsalukon nem lesz semmi. A B. JOUBERT – LIVRES ACHAT ET VENTE feliratú tábla ott fog lógni a kőfalba akasztott kampókon. Nem fogják megismételni a pár héttel ezelőtti támadást.

Minou szétnézett.

Mindent rendben talált. Már nem érzett gombócot a torkában. Minden a helyén volt. Nem volt jele vandalizmusnak vagy rendbontásnak, senki nem nyúlt a bolthoz. Minden úgy festett, mint amikor tegnap délután eljött.

– Odanézzenek! – kiáltotta Charles. – Megint hideg lesz, garantálom.

Minou megfordult. Monsieur Sanchez legidősebb fia a rue du Grand Séminaire sarkán álldogált, és neki integetett. Élettel teli és erős, de együgyű fiatalember volt. Gyerek férfitestben.

– Jó reggelt, Charles – kiáltott vissza Minou.

A fiú széles arcán mosoly terült el, és összehúzott szeme csillogott.

– Csípős szél ez februárhoz képest – mondta. – Hideg, hideg és megint csak a hideg…

– Így igaz.

– Egész nap szép idő lesz, legalábbis a felhők szerint. – Charles mindkét kezével az égre mutatott, és furcsa mozdulatot tett, mintha libákat akarna kergetni. Minou felnézett. Vékony, fehér felhők vonták be a felkelő, rózsaszín napot, akár egy szalag. Charles az ajka elé tette az ujját. – A felhőknek titkaik vannak, csak meg kell hallgatnunk őket, sshh.

Minou bólintott.

Charles úgy bámult rá, mintha csak most pillantotta volna meg, majd újrakezdte a beszélgetést.

– Odanézzenek! Megint hideg napunk lesz, de napsütéses.

Mivel Minou nem akart belekeveredni ugyanabba a szóáradatba, feltartotta a kulcsot, és teátrális mozdulatokkal kinyitotta az ajtót.

– Munkára! – mondta és belépett.

A boltban sötét volt, de Minou magába szívta az ismerős faggyú-, bőr- és papírszagot, és érezte, hogy minden úgy van, ahogy hagyta: a sárga viasztócsa a pulton, apja tintatartója és tolla, egy halom új szerzemény, amelyeket föl kell venni a katalógusba, és el kell rendezni a polcokon, míg a főkönyv és a nyilvántartás az asztalon sorakoznak.

Hátrament a gyújtósdobozért a bolt hátuljában lévő kis szobába. A nyomdagép csöndben árválkodott, mellette tálcákon hevertek a vasbetűk, amelyeket immár több hete nem használtak. Az apró ablak négyszögletű fényt vetett, megvilágítva a porréteget a polcon, ahol a papírtekercseket tárolták. Minou letörölte az ujjával.

Vajon fogja valaha újra hallani a nyomdagép zúgását? Apjának már olvasni sincs kedve, nemhogy nyomtatni. Habár még mindig odaült a tűz mellé egy-egy könyvvel az ölében, általában egyet sem lapozott bennük.

Minou megkereste a gyújtóst, majd tüzet csiholt, és visszament a fő helyiségbe. Egy hosszú gyertya segítségével meggyújtott egy friss mécsest a pulton, majd meggyújtotta a lámpákat. Fény öntötte el a helyiséget, és Minou csak most vette észre, hogy a lábtörlő alól kilóg egy papírcsücsök.

Felvette. Súlyos, jó minőségű papír volt, amelyre durva, nagy betűket vetettek fekete tintával. Nem apjának, hanem neki volt címezve: MADEMOISELLE MARGUERITE JOUBERT. Összehúzta a szemöldökét. Sohasem kapott személyes levelet. Elidegenedett nagybátyát és nagynénjét kivéve, akik Toulouse-ban éltek, minden ismerőse carcassonne-i volt. Bárhogy is, mindig becenevén, Minou-nak szólították, sohasem Marguerite-nek.

Minou megfordította a levelet. Egyre kíváncsibb lett. A papír családi pecséttel volt lezárva, habár a viasz megtört. Vajon ő tett benne kárt, amikor felvette? Ráadásul úgy festett, mintha sietve nyomták volna rá, mivel a pergament piros viaszcseppek pettyezték. A pecsét egy karmos, villás farkú mitikus teremtményt ábrázolt – talán egy oroszlánt –, amelynek két oldalán a B és a P kezdőbetűk voltak olvashatók. Alatta egy felirat, amely túl apró volt, hogy nagyító nélkül ki bírja venni.

Két lélegzet között Minou érezte, hogy valami vibrálni kezd benne. Úgy érezte, már látta ezt a képet egy ajtó fölött, és felsejlett benne, ahogy valaki egy altatót énekel a régi nyelven.

„Bona nuèit, bona nuèit…

Braves amics, pica mièja-nuèit

Cal finir velhada.”{10}

Összehúzta a szemöldökét. Nem értette ugyan ezeket a szavakat, valahogy mégis világos volt a jelentésük.

Elment a pulton heverő papírvágó késért, becsúsztatta a hegyét a hajtáshoz, és megtörte a pecsétet. A belül lévő papírdarab használtnak tűnt. Mintha a tetején korom mosta volna el az írást. Az alján azonban volt néhány olvasható szó, amelyet fekete tintával vetett rá ugyanaz az ügyetlen kéz, amelyik megcímezte.

TUDJA, HOGY ÉLSZ.

Minou megmerevedett. Vajon mit jelenthet? Fenyegetés vagy inkább figyelmeztetés? Hirtelen megszólalt az ajtó fölötti rézcsengő, megtörve a bolt csöndjét.

Minou nem akarta, hogy bárki is lássa a levelet, így gyorsan köpenye bélésébe tűrte, majd a kuncsaftoknak tartogatott mosollyal az arcán sarkon fordult. Elkezdődött a munka.

Serceg a toll a papíron. A ragadós tinta befeketíti a fehér lapokat. Minél többet írok, annál több a mondanivalóm. Minden történet egyre újabbakat szül.

Egy faluban nincsenek titkok. Habár az idő elkoptatja az emlékeket, végül valakinek úgyis eljár a szája. Meggyőzi őket egy érme, egy kis verés, egy ingruha alatt gömbölyödő mell. E történeteknek titokban kellett volna maradniuk, a köztudottaknak pedig elhomályosulniuk.

Mindent és mindenkit meg lehet vásárolni. Híreket, a lelket, az előmenetelt, vagy hogy békén hagyják az embert. Elég egy levél, amelyet egy sou-ért kézbesítenek. Vagy egy vekni kenyér ára, hogy tönkretegyék valaki hírnevét. És ha az arany és ezüst nem működik, mindig ott a kés.

A bátorság általában gyorsan elillan.

Firkálás, firkálás. Az ember gyarló teremtmény, könnyű kivetni az útjáról.

Ezt apám térdénél tanultam. Tőle ered csábításban való jártasságom, habár ekkor még nem tudtam, hogy ez bűn. Azt sem tudtam, hogy természetellenes. Azt mondta, joga van nőt csinálni belőlem, habár még csak tízéves voltam, és magamról se tudtam. Engedelmeskedtem. A veréstől jobban féltem, mint attól, amit a szobájában művelt velem az éjszaka. Azt is megtanultam, hogy amikor sírok, feldühítem, és még jobban megbüntet. A gyengeség nem szánalmat, hanem megvetést vált ki.

Ő volt az első. Megöltem, amikor nem számított rá. Kardja a földön hevert a szobájában, beteges éhsége kielégítve. Egy vándorpatikustól vettem a mérget, és úgy fizettem érte, ahogy a lányok szoktak a férfiaknak.

Milyen könnyű megállítani egy szív verését!

A bába volt a második. Ő tovább küzdött az életéért. Örült a látogatásomnak. Kicsi, fehér házban élt a falu szélén. A sör és a pattogó tűz megoldotta a nyelvét. Örült, hogy valaki meghallgatja értelmetlen locsogását azokról a gyengeelméjű fiúkról és lányokról, akiket a világra segített.

Tejes szeme ködössé vált a múlt felidézésére. Igen, sok évvel ezelőtt megszületett valaki, de nem szabadna beszélnie róla. Hány éve? Tizenöt-húsz éve? Már nem emlékszik. A becsületére. Fiú vagy lány? Nem tudja megmondani. Ennyi éven át tartotta a száját. Ő nem szokott pletykálni.

A fogatlan bolond! Túl dicsekvő és büszke volt. És a büszkeség, ahogy a Példabeszéd is mondja, olyan bűn, amelyet gyűlöl az Úr, és nem maradhat büntetlenül. Elfelhősödött szeme rémülten csillant, amikor rájött, hogy nem vagyok a barátja. De már túl késő volt.

Pergamenvékony, löttyedt bőre lilává vált kezem szorítása alatt. Szeme fehérje elvörösödött. Párnahuzata az évek során elsárgult izzadságától. Nem gondoltam volna, hogy még ennyi erő van benne. Recsegő csontú végtagjai rugdostak és harcoltak, miközben a szájára és az orrára szorítottam a párnát. Hálás lehetne, hogy megtisztítottam a lelkét egy ilyen súlyos bűntől, mielőtt a Teremtő elé küldtem.

Onnan a kápolnába mentem, de csak a jelentéktelen bűneimet gyóntam meg, a bába halála titok maradt – csak az Úr és én tudtunk róla. A papnak nem kellett hallania. Úgyis az Úr hangját hallom a fejemben, nem lehet más.

Elmondtam a bűnbánó imát. Megkaptam a penitenciát és feloldozást: a pap biztos volt benne, hogy megbántam bűneimet.

Később azt is megadtam a gyóntatómnak, amire minden férfi vágyik, még azok is, akik a legközelebb állnak Isten szívéhez.

7.

LA CITÉ

Piet a patika kapualjának fedezékéből kinézett az utcára. Minden ígéretesnek tűnt, üldözőinek nem volt nyoma.

Kilépett a kapualjból, és még mindig ugyanaz járt a fejében. Vajon félreértette a helyzetet? A katonák tudták, hogy kicsoda? Nem. Valószínűleg csak egy idegent láttak, aki lopva beosont a katedrálisba, és utánamentek körülszaglászni. Számtalan mendemonda keringett imádkozó papok elleni támadásokról. Úgy viselkedett, mint aki bűnös valamiben, így persze utánamentek.

De ha mégsem csak erről van szó? Piet biztos volt benne, hogy nem követték Toulouse-ból Carcassonne-ig. Kanyargós úton haladt a Lauragais régión keresztül, és észrevette volna, ha valaki a sarkában van. Érkezése óta nagyon elővigyázatos volt. Trivalle-ban hagyta a lovát, és senkinek sem mondta meg, hol szállt meg a Bastide-
ban, csak Vidalnak pár órája.

Fej vagy írás, fordul a kocka. Vajon maradjon, vagy hagyja itt Carcassonne-t, amíg szabadlábon van? Vajon közzétették a személyleírását? Most még több katona keresi? Vajon kockázatot jelent a bajtársaira? Minden elővigyázatosság ellenére kém van a soraikban? A toulouse-i csoportban lehet, vagy pedig azok között, akikkel délben kell tanácskoznia? Minden carcassonne-i elhagyta a régi hitet, és garantálták hűségüket, Piet azonban elég időt töltött London olvasztótégelyében, hogy tudja, bármelyikük lehet áruló. Kellő indok híján azonban nem akarta lemondani a találkozót.

Az egyetlen kérdés, hogy maradjon estig, és találkozzon Vidallal, vagy elmenjen? Nem akart bajt hozni barátja fejére, de bántotta, hogy elidegenedtek egymástól. Vidal volt az első – vagyis több éve elhunyt, szeretett anyján kívül az egyetlen –, aki megérintette a szívét. Ha úgy megy el Carcassonne-ból, hogy nem találkoznak, nem tudja helyrehozni a kapcsolatukat. Talán soha többé.

Piet folytatta az útját Vidal lakhelye felé, a La Cité régi részébe. Az épület a tornyok szürke kövei között vörös római csempével volt kirakva, így nem volt nehéz megtalálni. Piet szemügyre vette a zárat a kertkapun, és megjegyezte, hogy szemben van egy taverna, ahol a lámpák meggyújtása után elütheti az időt a találkozójukig, majd továbbment.

Meglátott egy nagy kutat, amely körül egy csapat nő és gyerek gyülekezett, kezükben vödör, és mind a sorára várt. Egészségesnek és jómódúnak tűntek, szemben azokkal a gyerekekkel, akiket Toulouse-ban szokott látni. Egy fekete fürtös kislány mogorván nézett egy ápolt külsejű fiúra, aki úgy tizenhárom éves lehetett. A fiú a húgát figyelmen hagyva két idősebb lányt heccelt. Az egyiknek tejfehér bőre volt, és nem szállt az inába a bátorsága. Arcát kicsípte a reggeli levegő, barna szeme vidáman csillogott. Barátnője kevésbé volt szerencsés. Bőre himlőhelyes volt, válla előregörnyedt, mintha észrevétlen szeretne maradni.

A fiú visszaemelte vízzel teli vödrét a kőperemre, és szájon csókolta a csinosabbik lányt.

– Aimeric, hogy merészeled! – kiáltotta a lány. – Ilyen pimaszságot!

– Ha! Ha nem akarod, hogy megcsókoljanak, Marie, nem kellene ilyen szemrevalónak lenned.

– Megmondalak anyámnak.

A fiú ájulást színlelt.

– Hát így kell bánni egy hódolóddal, aki annyira szerelmes beléd, hogy belebetegszik?

Dobott neki még egy szívből jövő csókot. A lány ez alkalommal kinyúlt a levegőbe, hogy elkapja a láthatatlan szerelmi zálogot. Piet akaratlanul is elmosolyodott. Mit meg nem adna, hogy újra ilyen fiatal és gondtalan lehessen!

– Adieu, Aimeric – kiáltotta Marie.

A fiú megfogta a húga kezét.

– Gyere, Alis – mondta, majd eltűntek egy közeli házban, amelynek szemöldökfája fölött kúszó vadrózsa nőtt. Piet látta, hogy a csúnyácska barátnő egy pillanatig bámulja a csukott ajtót, arcán féltékenység és vágyódás elegye tükröződik, és fájt érte a szíve.

Piet végigment a rue Saint-Jeanon, majd áthaladt a belső falakon a küzdőtérre. Megjelent előtte egy szűk kapu, amely mintha egyenesen kivezetett volna a városból.

– En garde.

A küzdőtéren két gazdagon öltözött fiú – akik biztosan a sénéchal háztartásához tartoztak – a kardvívást gyakorolta egy szúrós szemű mester felügyelete alatt.

– Appel, véd. Appel, véd. Nem!

Tokjában hagyott vívótőrük csattogott, ahogy újra és újra egymásnak ugrottak. Egyik fiú sem volt fürge, és nem tűnt úgy, mintha érdekelné őket a lecke, de az oktató hajthatatlan volt. Piet maga tanult küzdeni: puszta öklével, bottal, tőrrel vagy karddal, ami csak a keze ügyébe került. Módszere hatékony volt, ha nem is elegáns.

– Újra! Próbáljátok újra!

Senki sem őrizte a kaput. A hideg levegőben felszálló pára jelezte, hová ment az őr könnyíteni magán. Piet követte a kőbarbakán vonalát a folyóig, majd visszament az istállóba, ahol a lovát hagyta tegnap este.

– Ma este vagy holnap hajnalban szükségem lehet a lovamra – mondta a lovásznak, és nagylelkű borravalót nyomott a markába. – Legyen felkantározva, és álljon készen!

– Ahogy óhajtja, Monsieur.

– És kapsz még egy sou-t, ha tartod a szádat. Senkinek sem kell tudnia rólam.

A foghíjas fiú elvigyorodott.

– Soha nem láttam uraságodat.

8.

LA BASTIDE

Egymást váltották a vevők a délelőtt során, Minou-nak alig maradt egy szabad perce.

Csak jóval tizenegy után húzta oda apja magas sámliját az ajtóba, hogy leüljön pihenni. Megette az édesköményes pitét, a vajas süteményt leöblítette egy kis sörrel, majd palacsintasütőset játszott a fiatalabb Sanchez gyerekekkel, míg meg nem fájdult a tenyere. Eltűnődött, honnan jöhetett a levél, és mellékesen megkérdezte a szomszédokat, nem láttak-e egy hajnali látogatót. Nem láttak senkit, jött a válasz.

Háromnegyed tizenkettőt harangoztak, amikor Minou kiabálást hallott. Felismerte Madame Noubel hangját, és kilépett, hogy üdvözölje.

Cécile Noubel népszerű volt a rue de Marchén. Két férjet is eltemetett, a második hagyta rá a panziót. Élete alkonyán végre úgy élt, ahogy csak tetszett neki.

– A sénéchal parancsa – közölte épp a fiatalabb katona. Csupasz képű fiú volt, csak pár pihe volt az állán, alig tűnt elég idősnek ahhoz, hogy fegyvere legyen.

– A sénéchal? A sénéchalnak nincs fennhatósága a Bastide-ban, a panziómban meg végképp nem. Fizetem az adót. Ismerem a jogaimat. – Keresztbe fonta a karját. – Egyébként is, honnan veszik, hogy itt szállt meg a gazfickó?

– Biztos forrásból tudjuk – mondta a fiú.

– Ebből elég – szólt közbe a kapitány. Széles vállú, megtermett férfi volt, vastag barna szakállal és egy függőleges sebhellyel, amely az arca bal oldalán futott. – Fennáll a gyanú, hogy egy ismert gonosztevőt rejteget. Azt az információt kaptuk, hogy a Bastide-ban szállt meg. Jogunkban áll átkutatni az összes helyet, ahol bujkálhat, így ezt a panziót is.

Más szomszédok is kijöttek az utcára, hogy megnézzék, mi ez a felfordulás. Néhányan a felső ablakokból nézték a jelenetet. Madame Noubel kihúzta magát. Arca vörös volt, de határozottnak és rendíthetetlennek tűnt.

– Bujkál? Jól értem, hogy azzal vádolnak, egy bűnözőt rejtegetek?

– Persze, hogy nem, Madame Noubel – felelte a fiatalabb férfi kedvtelenül –, de jogunkban áll átkutatni a panzióját, pontosabban világos parancsot kaptunk rá. Az értesülések alapján járunk el. Komoly a vád.

A nő megrázta a fejét.

– Ha a Présidialtól, a bíróságtól van parancsuk, amely tudomásom szerint a Bastide irányítója a sénéchallal ellentétben, aki a La Citét vezeti, mutassák meg, és beengedem magukat. Ha nincs ilyen parancsuk, elmehetnek.

– Cinc minuta, Madama – könyörgött a fiú helyi nyelven, hogy megpróbálja jobb belátásra bírni a nőt. – Csak öt perc az egész.

– Van parancsuk vagy nincs?

A kapitány ellökte a fiút az útból.

– Ellenszegülsz az utasításainknak, asszony?

– Uram – motyogta a fiú. – Madame Noubel nagy tiszteletnek örvend Carcassonne-ban. Sokan mellé állnának.

Habár a közönség élvezte az előadást, Minou észrevette, hogy a fiú folyton az idősebb férfira pillantgat, és kirázta a hideg. Egyáltalán tényleg katonák? Katonai köpeny volt ugyan rajtuk, de jelvény nélkül.

A kapitány megbökte a fiú mellkasát.

– Ha még egyszer megkérdőjelezed a hatalmamat, paysan – mondta halkan –, miszlikre szaggatlak. Egy hétig nem fogsz tudni lábra állni.

A fiú lesütötte a szemét.

– Oui, mon Capitaine.

– Oui, mon Capitaine – gúnyolta a kapitány. – Te kis féreg, te csatornapatkány. Ti déliek mind egyformák vagytok. Munkára! Kutasd át a szobákat! A panzió utolsó sarkáig. Ha itt a gonosztevő, fékezd meg akár erőszakkal is, de ne öld meg! Most azonnal! – kiáltotta, nyála a fiú arcába fröcsögött. – Hacsak nem akarsz börtönben kikötni ezekkel a parasztokkal együtt.

Ekkor egy felhő jelent meg a déli nap előtt, szürke árnyékot vetve az utcára, és mintha minden egy pillanat alatt történt volna. Minou közelebb lépett. A fiú kelletlenül odament az ajtóhoz, miközben a kapitány arrébb lökte Madame Noubelt, hogy átjussanak. Nem lökte meg nagyon, de a nő elveszítette az egyensúlyát, nekiesett az ajtókeretnek, és betörte a fejét.

A sebből vér ömlött, élénkpirosra színezve fehér főkötőjét, és éles visítás hallatszott. Monsieur Sanchez előlépett, Minou pedig odaszaladt.

– Mindenki hátra! – kiáltotta a kapitány. – Különben letartóztatom magukat, amiért akadályozzák a Sénéchal parancsának végrehajtását. Megértették? Egy gyilkost keresünk. A törvény az törvény, Carcassonne-ban ugyanúgy, mint Franciaország civilizáltabb részein.

Minou hallotta a figyelmeztetést, de átküzdötte magát a tömeg első sorába. A katona odafordult hozzá.

– Te! Lásd el ezt a házsártos boszorkányt. Talán a pellengér megtanítja befogni a száját.

Minou, aki fortyogott a dühtől, leguggolt barátnője mellé. Madame Noubel szeme csukva volt, és a vér vékony csíkban folyt le az arcán.

– Madame – suttogta –, én vagyok az, Minou. Ne beszéljen, de bólintson, ha hall engem!

Madame Noubel leheletnyit megmozdult, így Minou tudta, hogy hallja. Kivette zsebkendőjét az ingujjából, és felitatta a vért.

– Ha még bárki itt lesz, amikor kijövünk – üvöltötte a kapitány –, a Sénéchal parancsára börtönben találhatja magát. – Megragadta Minout a könyökénél fogva, és felállította. – Az öregasszony legyen képes segítség nélkül ülni, és hallgasson a nevére. Máskülönben téged vonlak felelősségre. Megértetted?

Minou bólintott. A kapitány megrázta.

– Elvitte a macska a nyelvedet? Megértetted?

Minou a szemébe nézve felelt.

– Igen.

A férfi még szorította a karját egy darabig, majd ellökte, és beviharzott a panzióba.

Abban a pillanatban, ahogy eltűnt, Madame Noubel szeme kinyílt.

– Meglökött. Nem csináltam semmit, és rám támadt.

– Szerintem baleset volt – mondta Minou óvatosan.

– Baleset vagy sem, a végeredmény ugyanaz! És bocsánatot kért? Hát nem az enyém a saját házam? Jelenteni fogom…

– Maradjon nyugton, Madame Noubel, még mindig vérzik…

– Még hogy a Sénéchal parancsa! A Sénéchalnak nincs fennhatósága a Bastide-ban. Több mint tíz éve vezetem ezt a panziót, és még egyetlen panaszt sem kaptam.

Minou felpillantott a panzióra. A nyitott ablakokon át kiszűrődött a szobák felforgatásának zaja. Biztos volt benne, hogy Madame Noubel jobban teszi, ha nem szegül ellen egy ilyen embernek. Akár baleset volt, akár nem, ez a férfi féktelennek tűnt. A helyiek és a fiatal katona is nyilvánvalóan ugyanezen a véleményen voltak.

– Madame, jöjjön, és ellátom a sebét.

– Hogy merészel úgy kezelni, mint holmi gonosztevőt? Én egy tisztességes özvegyasszony vagyok… ilyesmi nem történik Carcassonne-ban.

– Menjünk!

– Menjünk? – Madame Noubel a sokk ellenére is fel volt háborodva.

– Jobb, ha nincs itt, amikor visszajönnek. Habár azt állítják, a Sénéchal küldte őket, én nem hiszek nekik. Így viselkedne a királyi őrség kapitánya? Ezenfelül a Sénéchal emberei kék öltözetet hordanak. Ezeken a gazfickókon zöld köpeny van címer nélkül.