Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Publisher: Kulcslyuk Kiadó Kft.

Popper Péter

Fáj-e meghalni?

Mit tanítanak a halálról? Miben érdemes hinni?

Fáj-e meghalni?

Copyright Popper Péter, 2024 ©

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó 2026

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-114-025-3

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

EZT A KÖNYVET SZÜLEIMNEK,
POPPER VIKTORNAK ÉS MANDEL MARGITNAK
AJÁNLOM.
AKIK NINCSENEK MÁR E FÖLDÖN,
MÉGIS JELEN VANNAK
A VILÁGBAN

1. A HALÁL TÖRTÉNETÉNEK NYOMÁBAN

Mióta van halál?

A Teremtés óta? „Teremté tehát Isten az embert az ő képére…” Isten téren és időn kívül van. Számára nem létezik a dolgok egymásmellettisége: a tér, sem a dolgok egymásutánisága: az idő. Az Isten örökkévaló. S az ő képére teremtett ember?

„És monda az asszony a kígyónak: A kert fáinak gyümölcséből ehetünk.

De annak a fának a gyümölcséből, mely a kertnek közepette van, azt mondá Isten: abból ne egyetek, azt meg se illessétek, hogy meg ne haljatok.”

Tehát a bűnbeesésig halhatatlan volt az ember. Ám a bűnbeesés után így szól az Úr az emberhez: „Orcád verítékével egyed a te kenyeredet, míglen visszatérsz a földbe, mert abból vétettél: mert por vagy te s ismét porrá leszel.”

Az égi karnak pedig ezt mondja: „Ímé az ember olyanná lett, mint közülünk egy, jót és gonoszt tudván. Most tehát, hogy ki ne nyújtsa kezét, hogy szakasszon az élet fájáról is, hogy egyék, s örökké éljen… oda helyezé az Éden kertjének keleti oldala felől a Kerubokat és a villogó pallos lángját, hogy őrizzék az élet fájának útját.”

A bűnbeesésig tehát halhatatlan volt az ember, de semmit sem tudott a jóról és a rosszról. A bűnbeesés nyitotta meg előtte az erkölcsi világrendet, a felelősséget önmagáért, tetteiért. Bűnbeesés nélkül nem lenne erkölcs. Az Isten erkölcsi világrendet teremtett, s ehhez az ember bűnbeesését használta fel. S e bűn hozta be a világba a halált. A halált kapta az ember büntetésül, mert betekintett az erkölcs, a jó és a rossz tudásának a világába. Vajon miért volt ez tilos neki? Miért volt arra utalva, hogy a tudást, az intellektust, az értelem fényét a sátán közreműködésével, bűn útján szerezze meg?

A tudatlan, de halhatatlan ember tehát tudóvá és halandóvá vált. A halhatatlanságot újabb bűn útján ugyan elérhette volna, ám ennek útját állják a kerubok lángoló kardjukkal.

Kerubok? Kik ők? Kik azok, akikről Isten úgy beszél, hogy „közülünk egy”. Nyilvánvalóan a szellemi hierarchiákról van szó, a kilenc égi rendről: angyalok, arkangyalok, archék – exusias, dynamis, küriotes – trónok, kerubok és szeráfok. Tehát nagyon magas rangú emberfeletti lények őrzik az élet fáját.

Az Ószövetség hallgatása

Az Ószövetség szinte semmit sem árul el arról, hogy mi van az ember születése előtt és mi történik vele a halála után. Isten kiválasztottjairól, a prófétákról, a világ titkaiba beavatottakról, nép vezéreiről is általában csak ennyit mond: „Meghalt jó vénségben, az élettel betelve, s takaríttaték atyáihoz.”

Ez a hallgatás talán azt jelenti, hogy mindaz, ami a születés előttre és a halál utánra vonatkozik, az Isten kompetenciaterülete, ember oda ne kíváncsiskodjék be.

Végzet és sors

A legrégibb görög irodalomban az embernek végzete van. „Vas végzete”, amit anankenek neveztek. A görög tragédiának éppen az a lényege, hogy valamilyen jelentős emberi érték tönkremegy, elpusztul küzdelmében a végzet ellen. „Ő megharcolta a harcot, s elhullt a végzet alatt!” – írja Babits verses drámájában, a Laodameiában. Évezredek múltán azonban a végzet sorssá enyhült. Az anankéból fátum lett. S a sorsszerűen bekövetkező élethelyzetek már szabadságot adnak az emberi viselkedésnek. Mivé formálja az adott helyzetet és benne önmagát? Nemessé? Aljassá? Semmilyenné? Cselekszik vagy sodródik? Talpon marad vagy elesik, s ha elesik, fölkel-e?

A „Béke Ithakában” című híres Márai-regényben Hermes azt mondja: „Az idők változnak. Új szerződés készül az ember és az istenek között. E szerződés szellemében az istenek a születés és a halál törvényei felett továbbra is uralkodnak fölséges akaratukkal. De a születés és a halál két sarkcsillaga között az ember, ez a fellázadt teremtmény, a jövőben szabadon rendelkezik sorsával. Démonja elkíséri… de az ő gondja, hogyan boldogul a Sorssal?”

Tulajdonképpen még az is kérdéses, hogy találkozik-e az ember a saját halálával? Vagy a tréfás görög bölcsnek lenne igaza, aki szerint nincs ilyen találkozás, „mert amíg én vagyok, nincsen halál, amikor halál van, én már nem vagyok”.

Ki tudhatja biztosan? Őszintén meg kell mondani, hogy ezekről a végső kérdésekről a mai ember éppen annyi egzakt tudással rendelkezik, mint Neander-völgyi őse. Vagyis semmivel. Hitek vannak, elképzelések, tanítássá merevedett elméletek, látomások, misztikus élmények és persze kitalálások, szélhámosságok is bőven. Tudás nincsen.

Az Ószövetség hallgatásával kezdtük ezt a könyvet. Azonban utalások fel-felbukkannak, amelyekből következtethetünk az akkori hitvilágra. Említés történik a Seolról, a halottak birodalmáról, ami afféle árnyak országának tűnik, a görög Hádeszhez hasonlóan. Megint Babitsot idézzük:

Az alvilág

„Hol körbe kerül a Styx vize hétszer,
s ugat a kapunál háromfejű eb,
hova senki se jut soha kétszer,
a legmesszebb s a legközelebb.

Ahol árnyban az árnyak árnyai járnak,
ahol vágyra a vágyak vágyai várnak,
ahol álmokról álmodnak az álmok,
van-e létezőbb hely, s léttelenebb?

Mert senkise tér onnan soha vissza,
csak kívül van kapuján kilincs,
Behunyja a lelkét, ki a Léthét issza,
S ott, aki van, annak neve nincs.

Behunyja a lelkét, ki issza a Léthét,
s örökre feledve a létnek a létét,
a léthei rétnek lakja sötétét,
s létezni a lélek sötéte, bilincs.
......................................
A vágynak a vágya s a búnak a búja
elszunnyad az asphodelos-levelen
nem nyílik az álmok ivor-kapúja
és nincsen vágy és nincs szerelem,
ott nem betegíti a vér a csontot,
és senkisem érez a gondért gondot
és nem szomjúhozza a szomjra a szomjot,
mert alszik a láz, meg a gyász odalenn.”

Ilyen a zsidó és a görög alvilág, az egykor éltek árnyainak birodalma.

Ám ennél többet is elárulnak az Ószövetség utalásai. Például többek között szigorúan tiltja, hogy az emberek halottidézőkhöz, léleklátókhoz forduljanak, vagyis az Úr zárt birodalmába kukucskáljanak. Nem azt mondja, hogy halottidézők, léleklátók nincsenek, vagy hogy csalók, ők vannak, de nem szabad a szolgálataikat igénybe venni. Ebből az következik, hogy a halottak tovább élnek, a testi halállal nem szűnik meg a létezés. A halottak idézésének ezt a tilalmát hágja át Saul király, amikor szorult helyzetében az endori boszorkánnyal felidézteti Sámuel próféta szellemét. Sámuel szelleme meg is jelenik, Saul leborul előtte. Meg kell jegyeznünk, hogy egyes Biblia-szakértők szerint a zsidók felkent királya nem borul le ember vagy emberi szellem előtt. Saul leborulásáról arra következtetnek, hogy az Isten szelleme jelent meg Sámuelé helyett.

A létezés befejezése?

A halál túlélésének ellentmondó verseket is találunk az Ószövetség kanonizált könyvei között – elsősorban a Prédikátor Könyvében és a Zsoltárokban.

„Az emberek fiainak vége hasonló az oktalan állatnak végéhez, és egyenlő végök van azoknak, a mint meghal az egyik, úgy meghal a másik is, és ugyanazon egy lélek van mindenikben, és az embernek nagyobb méltósága nincs az oktalan állatoknál, mert minden hiábavalóság. Mindenik ugyanazon egy helyre megy, mindenik a porból való és mindenkik porrá lesz.

Vajon kicsoda vette eszébe az ember lelkét, hogy felmegy-é, és az oktalan állat lelkét, hogy a föld alá megy-é?” (Préd. 3. 19–21.)

Vagy a 88. zsoltárból: „Avagy a holtakkal teszel-é csodát? Felkelnek-é vajjon az árnyak, hogy dicsérjenek téged?

Beszélik-e a koporsóban a te kegyelmedet, hűségedet a pusztulás helyén?

Megtudhatják-e a sötétségben a te csodáidat és igazságodat a feledékenység földjén?”

Mikor vagyok önmagam?

Miféle feledékenységről szól a zsoltár? Eliade, a világhírű vallástörténész azt állítja, hogy az archaikus kultúrában élő ember számára a szent folyamatoknak, történéseknek volt csak valóságértékük, a köznapi, profán élet elhanyagolható, mulandó, lényegtelen volt. Az egyéni élet is csak annyiban volt hiteles és valóságos, amennyiben beletagolódott, beolvadt valami szentségbe, ünnepi rítusba, áldozatba, szertartásba. Az archaikus ember – szemben az individualista modern civilizációban élővel – akkor volt igazán önmaga, amikor feladta önmaga különállását, s valamilyen szentség, vagyis a transzcendencia részesévé vált. Ebben volt az átélt kultusz ereje. A szellemi létbe való nagy beleolvadást a halál jelentette. A halott az istenség, a szellem- és a lélekvilág részévé vált. Ebben az állapotában csak az volt számára maradandó emlék az életéből, ami szent vagy hősi tett volt, a nép, a hit, a vallás, az emberiség érdekét szolgálta. A többi profán epizódot a feledés homályba borította, nem volt többé lényeges.

A modern ember akkor érzi át önmagát, ha szeparálódott mindenki mástól, életeszményei, alkotásai, értékítéletei originálisak. Minden nem semmisülhet meg a halállal!

A későbbi zsidó teológiában a farizeus iskola valószínűleg perzsa hatásokra átveszi a feltámadás gondolatát, míg a másik nagy vallásos irányzat, a szadduceusoké ezt tagadja. A farizeusok szerint a halottak feltámadása majd a messiási korszakban következik be.

Az ítélet

Az Újszövetség ennél részletesebben szól a túlvilágról és a halál utáni életről. Jézus tanítása, az apostolok – elsősorban Pál – és az egyházatyák igehirdetése nyomán formálódik ki az Atya birodalmának képzete, az Isten-látás üdvössége, a külső sötétségre való taszítottság kárhozata. Mennyország, Purgatórium és Pokol, a meghaltak birodalmának hármas tagozódása. Ám „az Úr nagy és félelmetes napjának” eljöveteléig csak ideiglenes ítélkezés létezik. Az Utolsó Ítélet napjáig senki sem üdvözül, senki sem kárhozik el véglegesen.

Az Ítélet eszméje valószínűleg az egyiptomi vallásos kultuszból, zsidó közvetítéssel kerül be a keresztény eszmevilágba. Egyiptomban – ahol négyszáz évet tölt a zsidóság – hisznek abban, hogy halála után a lélek – démonok által akadályozott hosszú úton végigküzdve magát – végül is Osiris ítélőszéke elé kerül. Az ókori Egyiptomban halálra felkészítő, démonűző tanfolyamokat tartottak. Még életében megismertették a tanítvánnyal, hogy miféle démonok állják majd útját Osiris trónja felé, s mi az igazi nevük. Aki néven tud nevezni egy szellemi lényt, annak már nincs többé hatalma fölötte.

Ez a gondolat megjelenik a zsidó hagyományban is. Amikor Jákob ősatya a Jabbók folyó partján küzd egy számára ismeretlen erővel, sokszor megkérdezi a nevét, de az erő nem mondja meg. Később elterjedt hiedelem lett, hogy az Isten igazi neve 32 hangból áll, de senki sem tudja, hogy melyekből és milyen sorrendben követik egymást. Csak Mózes és Jézus ismerték Isten igazi nevét, s ezért rendelkezésükre állt az Isten ereje, vizet fakasztottak a sziklából és feltámasztották a holtakat.

A keresztény ítéleteszme ma már kizárólagosan erkölcsi tartalmat hordoz. A II. Vatikáni Zsinat azt tanítja, hogy mindenki üdvözülhet, aki Istennek tetsző életet él. Mindegy, hogy megvan-e keresztelve vagy nem, az sem számít, hogy milyen hitrendszert, vallást, ideológiát vall magáénak. Be kell tartani Isten parancsolatait, az erkölcsi világrend törvényei szerint kell élni – s ez elég. (Danténak ma már nem kellene az ősatyák számára megalkotnia a Pokol Tornácát, amit annak idején azért kényszerült, mert mint Krisztus előtt élt megkereszteletlenek nem kerülhettek a mennyországba, ám mint Isten kiválasztottjai, mégsem küldhette a pokol bugyraiba őket.)

Ezt a gondolatot, hogy Isten egyedül a szív, a szándékok tisztaságára figyel, példázza a régi legenda, amit Vörösmarty is megírt.

„Egy püspök utazik a tengeren. Hajója kiköt egy elhagyott szigeten, hogy vizet vegyen fel. A püspök is partra száll, elsétál a sziget mélye felé. Egyszer csak kiáltó hangokat hall. Arrafelé megy, hát egy vén remete térdel arccal az ég felé és kiabál: Legyen átkozott az Isten! Legyen átkozott az Isten!

– Mit csinálsz, te szerencsétlen? – kérdi a püspök elszörnyedve.

– Imádkozom.

– De hát rosszul imádkozol! Azt kell mondani: Legyen áldott az Isten!

A remete hálálkodik.

– Látod, az Isten vezérelt téged ide! Köszönöm, hogy megtanítottál arra, hogyan kell imádkozni.

A püspök visszamegy a hajóra. Már messze bent járnak a tengeren, amikor rikoltást hallanak. Látják, hogy a remete fut a vízen a hajó után.

– Állj meg püspök, állj meg! Elfelejtettem, hogy kell imádkozni!

– Menj vissza! – szólt a püspök megrendülve. – Imádkozz úgy, ahogy eddig!”

Schiller írja egy barátjának: „Arra kérlek, hogy ne ítélj meg engem úgy, mint az emberek, a cselekedeteim szerint. Úgy ítélj meg, mint az Isten, szívem rejtett szándékai szerint!” Megnyugtató vagy aggodalmat keltő, hogy az Ítélőt csak a szándékok érdeklik? Ezt csak kegyetlen keménységgel önmagába nézve tudhatja az ember. Pilinszky János, a nagy katolikus költő így képzelte az Utolsó Ítéletet: „Táblára írva, nyakadba akasztják történetedet.” Hát… Kinek nem fut végig a hideg a hátán? Mert az igazi történetről van szó, nem arról, amit önmagunk és a világ félrevezetésére kitaláltunk.

A hívő vagy a vallásos ember lelkében a halálfélelem nem a megsemmisülés, hanem a létezés folytatása miatt érzett aggodalom. Szorongás a ballépések, a bűnök következményeitől. Ezért írja némileg cinikusan Diderot, a francia felvilágosodás híres filozófusa, hogy csak tisztességes embernek szabadna megengedni, hogy ateista legyen. Ő a mennyország üdvösségéről mond le. A gazember mindig szívesen istentagadó, mert ő meg a poklok tüzétől menekül.

Kárhozat és isteni szeretet

A felvilágosodás utáni európai kultúra emberének éppen az Utolsó Ítélet eszméjével támadt baja. Aránytalannak, igaztalannak érezte, hogy kurta 60-80 év életért az örökkévalóságig tartó jutalommal vagy vezekléssel fizet az ember. A földi hiábavalóságoktól megtisztuló ideiglenes tüzet, a purgatóriumot még elfogadta valahogy. A mennyországot is, hiszen a jó, a boldogság ellen nem szokott az ember tiltakozni. A problémát a pokol, az elkárhozás örökkévalósága okozta, a szabadulás, a morális fejlődés, a megtisztulás minden esélye nélkül. Már a pokol kapujának dantei feliratán eltöprengett: