A fordítás alapját képező kiadás:

Katy Birchall

The secret bridesmaid

2021, St. Martin’s Griffin

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Fedina László és Fedina Lídia

Olvasószerkesztő:

Nagy Judit Áfonya és Kantum Linda

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-066-5

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021 by Katy Birchall

© Hungarian translation 2021, Fedina László és Fedina Lídia

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Lauren G-nek és Lauren F-nek, akik önbizalmat adtak nekem e könyv megírásához.

EMLÉKEZTETŐK A KOSZORÚSLÁNY SZÁMÁRA

NAGYON FONTOS: Harrisonnak EGY sör engedélyezett a szertartás előtt és EGY whisky bátorításul a beszéde előtt. Ha ittas, hajlamos arra, hogy

(a) fecsegjen,

(b) robottáncot járjon,

(c) levegye a cipőjét, és a cipőfűzőjénél fogva forgassa a feje fölött.

NAGYON FONTOS: Michelle-nek EGY pohár pezsgő engedélyezett a szertartás előtt és EGY gin-tonik bátorításul a beszéde előtt. Ha ivott, hajlamos arra, hogy

(a) hadarjon,

(b) össze-vissza fecsegjen,

(c) telefonbetyárként felhívja a főnökét, színlelve, hogy ő Kermit, a Béka.

NE FELEJTSD EL: Leírni a menyasszony és a vőlegény nevét a lelkész számára. A próba során kijelentette, milyen nagy örömére szolgált, hogy Harriet és Michael kezét összeköthette.

NE FELEJTSD EL: udvariasan emlékeztetni a vőlegény nagyanyját, hogy lehetőleg ne tegyen megjegyzést a legjobb pasi hátsójára, valahányszor az elmegy előtte.

NE FELEJTSD EL: mindenáron elkülöníteni Adrien nagybácsit Sacha nagynénitől. Minden megváltozott az utolsó családi esküvő óta, amikor a néni egy tálcával fejbe ütötte a nagybácsit.

NE FELEJTSD EL: ellenőrizni, hogy az alpakák rózsaszín szalagot kapjanak a fotózáshoz a menyasszonnyal és a vőlegénnyel együtt, és ne barackvirág színűt.

Bevezetés

– Most mit csinál? – nyöszörgi Michelle, a kezemet rángatva. – Mindent tönkretesz!

Egy pillantást vetek a táncparkettre. Harrison éppen a harmadik üveg whiskyt önti ki, miközben egy műanyag öngyújtót lóbál a levegőben. Azt, hogy a cipőit a feje fölött forgassa és elhajítsa, már a Queen Don’t Stop Me Now száma alatt megtette.

– MOST FEL FOGOM GYÚJTANI EZT A TÁNCPARKETTET, BÉBI! – jelentette ki a DJ mikrofonján keresztül Harrison éppen egy pillanattal ezelőtt.

Ez a felgyújtás normális körülmények között különleges táncmozdulatokat jelent – például hernyózást. Ebben az esetben azonban úgy tűnik, hogy Harrison szó szerint fel akarja gyújtani a táncparkettet.

A tömeg élvezi, hogy az események ilyen bizarr fordulatot vesznek. A menyasszony nem. Talán a legmeglepőbb az, hogy a vőlegény nyolcvannégy éves nagymamája az első sorból beordítja:

– Gyújtsd fel azt a táncparkettet, Harrison! Gyújtsd fel!

Nagyon gyorsan be kell avatkoznom.

Michelle-hez fordulok, és határozottan belenézek könnyes szemébe.

– Minden rendben lesz, Michelle. Két dolgot kell megtenned. Először is, emlékezz azokra a dolgokra, amiket Harrisonban a legjobban szeretsz, a spontaneitást, a benne élő kalandvágyat és hogy hajlandó kockázatot vállalni.

Michelle tekintete vadul rávillan pár órás férjére, aki most szólistaként vezeti a kántálást, miközben egyre növeli a whiskytócsa méretét.

– FELGYÚJTANI! FELGYÚJTANI!

– Másodszor: menj át a bárba, és rendelj tíz adag, lángoló Sambukát. Tetesd fel sorban a bárpultra, de nem gyújtsátok meg őket, amíg nem szólok. Érted? Most menj! Gyerünk!

Elefántcsont színű, csipkés menyasszonyi ruhájának szoknyáját megemelve teljes gőzzel elrohan a bár irányába, kanyarog az asztalok között, és csaknem nekiütközik a nénikéjének, aki még mindig különleges crème brûlée desszertjét élvezi, nem törődve a vőlegény bohóckodásával.

Sarkon fordulok, és odarohanok a DJ-hez, kiveszem a kezéből a mikrofont megakadályozva, hogy tovább folytassa a „GYÚJTSD FEL A TÁNCPARKETTET!”-kántálást. A DJ mélyen megsértődve néz, amíg rá nem villantom finomra hangolt helytelenítő pillantásomat.

– Sajnálom! – suttogja. – Elragadtattam magam.

– Azt látom, DJ Arnold – mordulok rá. – Azt látom.

Elfordul, és visszahúzódik a hátam mögé.

A vőlegény most abbahagyja a whisky-öntözést. Magasra emeli az öngyújtót, és kattint. Nem történik semmi. Túlságosan részeg, az öngyújtó meg nagyon csúszós. Ismét megpróbálja, a homloka összeráncolódik a koncentrációtól. Ez az a pillanat, amire vártam.

– Hölgyeim és uraim – mondom a mikrofonba, amivel az összes fejet magam felé fordítom. – Kérem, tapsoljuk meg a menyasszonyt, aki a bárpultnál várja a férjét és a násznépet, hogy csatlakozzanak hozzá!

A terem hátsó részére mutatok. A tömeg Michelle felé fordul, aki boldogan integet.

– Itt az idő, hogy meggyújtsd őket, Michelle! – utasítom, és ráirányítom a fényt. A vendégek izgatott kiáltásban törnek ki.

Ahogy mindenki a menyasszony felé veszi az útját, Harrison egyedül marad a táncparketten.

– Várjunk csak! Mit is akartam én csinálni? – kérdezi önmagától, zavartan pillantva a whiskytócsára a lábánál. – Ó, igen!

– Ne feledkezzetek meg a vőlegényről, vőfélyek! – emlékeztetem a fiúkat gyorsan, mire megszakítják a vőlegény gondolatmenetét, és odavezetik újdonsült feleségéhez.

Leengedem a mikrofont, és DJ Arnoldhoz fordulok.

– Tedd fel Ricky Martin, Livin’ La Vida Loca című számát, és ez volt az utolsó figyelmeztetés!

Miután udvariasan megkérem a személyzetet, hogy töröljék fel a whiskyt, hátradőlök egy székben, és messziről figyelem, ahogy Michelle és Harrison összekoccintják a poharaikat, és felhajtják az italukat, aztán bátorítják a mamáikat, hogy utánozzák őket.

Amikor a menyasszony anyja lecsapja poharát a bárpultra, a vendégek bevadulnak.

– Nagyon jó – mondta egy hang a mellettem levő asztaltól. – Éles helyzet volt. Lenyűgöző, ahogyan kezelte.

Rámosolygok a menyasszony nagynénjére, aki mostanra már végzett a pudingjával, és kíváncsian néz rám. Most derül ki, hogy tökéletesen tisztában volt mindennel.

– Semmiség – biztosítom.

– Michelle szerencsés, hogy ilyen fantasztikus koszorúslánya van. Úgy látom, nagyon közel állnak egymáshoz. Hogyan ismerkedtek meg?

– Általános iskola, 26 év óta vagyunk barátok. A világért sem hagytam volna ezt ki – mondom vigyorogva, amikor látom, hogy Harrison felemeli Michelle-t és körbeforgatja. Rábólintok az üres desszertes pohárra.

– Finom volt a crème brûlée?

A három állítás közül csak egy igaz.

Michelle-t hét hónap, két hét és három nap óta ismerem. És fizet azért, hogy itt vagyok.

A crème brûlée azonban valóban finom.

1

A nevem Sophie Breeze, és hivatásos koszorúslány vagyok. Igen, ez a helyzet. Hadd magyarázzam meg.

Az ötlet mindössze két évvel ezelőtt kezdett érlelődni bennem, amikor koszorúslány voltam az unokahúgom, Cara esküvőjén. Cara kereskedelmi ügyekkel foglalkozó ügyvéd egy londoni cégnél. Nagyon intelligens, keményen dolgozik, és metsző humorérzékével a stressz kezelésének szakértője. Kiderült azonban, hogy titkolt katasztrófahelyzet állt elő nála, mégpedig az, hogy nem volt ideje megszervezni a saját esküvőjét. Három hónappal a nagy nap előtt felhívott, hajnali háromkor.

– Sophie? Sophie, ott vagy?

– Itt vagyok – ásítottam hangosan. – Hány óra van? Mi történt? Minden rendben?

– Nem, nem vagyok rendben – nyöszörögte. Úgy hangzott, mintha sírna.

Azonnal felültem. Soha nem hallottam tőle ilyesmit. Gyakorlatilag együtt nőttünk fel, és egyetlen egyszer sem láttam sírni. Akkor sem sírt, amikor gyermekkorunkban beesett a kerékpárjával egy tüskebokorba vagy a csalánosba. Nem sírt kamaszként, amikor nem vették fel Cambridge-be, amiről mindig is álmodott. Nem sírt felnőttként sem, amikor rájött, hogy a lúzer ex-barátja megcsalja. Még akkor sem sírt, amikor véletlenül beleharapott egy szupererős jalapenóba, és nyugodtan kellett viselkednie, mivel a főnöke előtt ült.

– Mi a baj, Cara? – megpróbáltam nem pánikba esni, és felgyújtottam a villanyt. – Mickey-ról van szó? Történt valami?

– Nem, ő nagyon rendes – szipogta –, az emeleten van, és mélyen alszik. A nyavalyás.

– Cara, miről van szó? Összevesztetek?

– Nem, nem. Ó, Sophie. Az esküvőőőőő!

– Az esküvő?

– Igen! Az esküvő! Három hónap múlva! És nem csináltam semmit! Ebből katasztrófa lesz! Mit csináljak? Annyira sajnálom, hogy ilyen abszurd időpontban hívlak, de nem tudok aludni, és te vagy az egyetlen, akiről úgy gondolom, hogy segíthet rajtam!

Megkönnyebbülten sóhajtottam fel, visszaroskadtam a párnáimra, és egy mosollyal kidörgöltem az álmot a szememből. Ez volt az első eset, hogy ilyen telefont kaptam egy menyasszonytól vagy vőlegénytől. Számtalanszor voltam koszorúslány ezelőtt is, és mindig akadtak olyan pánikkal teli pillanatok, amikor úgy tűnt, hogy semmi sem fog összejönni. Ilyenkor az a nyomasztó dátum sokkal közelebbinek látszott, mint egy nappal korábban.

Ki az, akivel még nem történt ilyesmi? Ébresztő! Azok számára szervezel ünnepséget, akik a legjobban számítanak neked a bolygón! Bárkit elfoghat a félelem. Teljes mértékben megértettem ezt. Szerencsére ekkorra már jól belejöttem az ilyen helyzetek kezelésébe.

Így hát kezdjük a legfontosabbal: nyugtassuk meg a vőlegényt vagy a menyasszonyt.

– Cara, kérlek, lélegezz mélyeket!

– De kimerülésig dolgozom, és még arra sem volt időm, hogy megnézzem, milyen menüket kínál a partiszervező, és azt hiszem, hogy azt mondtam a virágkötőnek, hogy jó lesz a liliom, de te is tudod, hogy Mike mamája ki nem állhatja a liliomot... nem értem, hogy gondolhattam! És kellene egy DJ, de már mindegyik foglalt...

– Mély, mély lélegzet – szakítottam félbe gyengéden. – Lélegezz velem együtt. Mély belégzés és mély kilégzés, mélyen be és erősen ki, ez az, és újra, nagyon jó, valóban nagyon jól csinálod.

A következő lépés: érd el, hogy ne idegesítse őket, hogy pánikba estek.

– Lélegezz így tovább a kedvemért. Nos, Cara, ez teljesen normális: ezt mindenki átéli az esküvőt megelőző időszakban. Ez nagyon nyomasztó tud lenni, és az olyanok, mint te, túl elfoglaltak ahhoz, hogy mindent elintézzenek.

Ezt követi: a valós helyzet feltárása.

– Teljesen megértem, hogy ez a három hónap nagyon rövidnek tűnik, de a legtöbb dolog, ami miatt pillanatnyilag aggódsz, elintézhető percek, legfeljebb órák alatt, és körülbelül kilencven napod van arra, hogy mindent leszervezz. Rengeteg idő!

Eztán miről is van szó: gyakorlatiasság, és elérni, hogy úgy érezzék: ők tartják kézben a dolgokat.

– Elmondom, mit fogunk csinálni. Írunk egy szuper listát mindenről, amit még el kell intézni, és akkor egy kicsit rendezettebbnek fogjuk érezni a helyzetet – biztos vagyok benne, hogy van egy kis összevisszaság az agyadban, és ez az, ami miatt aggódsz. De amint mindent listáztál, sokkal nyugodtabb leszel.

– Van egy táblázatom – mondta. – Semmi sincs elvégezve, de mindent felírtam.

– Tökéletes! Ha gondolod, dobd át nekem most, vagy reggel.

És belevágunk: tudatosítani, hogy van segítsége.

– Nem kell egyedül csinálnod, Cara. Mit gondolsz, miért vannak koszorúslányok meg vőfélyek? Azért, hogy segítsünk mindenben, amire szükséged van. Nyugodtan kérj vagy utasíts. Mi lenne, ha átszaladnék egy csésze kávéra holnap, átmennénk mindenen, amit meg kell csinálnunk, és kidolgoznánk, hogy kit mivel bízzunk meg. Bemehetnék az irodádba.

– Te... megtennéd?

– Igen! Rá tudod szánni az ebédidődet?

– Igen.

– Ott leszek. Ismerek néhány DJ-t pár esküvőről, amin részt vettem. Olyanokat, akiknek nincs messze a lagzid helyszíne, így felkérhetők. Plusz rengeteg időnk van arra is, hogy beszéljünk a virágossal, és megváltoztassuk a rendelést, ez nem probléma. Fel fogom hívni, ha akarod, és visszahívlak, ha bármilyen kérdése van.

Kedvesen felhívjuk rá a figyelmét: jusson eszébe, hogy miről is van szó.

– Őszintén, Cara, mindentől függetlenül: ez egy csodás nap, hiszen mindenki, aki ott lesz, téged és Mike-ot ünnepli majd. Semmi más nem számít.

– Tudom. De olyan nagy a nyomás, hogy tökéletes legyen.

És a szuper befejezés: nevetés.

– Az lesz. Még akkor is, ha nem találunk megfelelő DJ-t, és végül kénytelenek leszünk Fred bácsit felkérni, hogy játsszon valamit az első tánchoz a bádoghangú sípján.

– Ó, Istenem, emlékszel arra a karácsonyra, amikor játszott rajta? – Carából kitört a vihogás.

– Hogy felejthetném el? Sohasem fogom megbocsátani a mamámnak. Pedig csak azt gondolta, hogy kedves ízelítő lenne a dublini utazásából.

– Ez volt a legrosszabb. Nem hiszem, hogy a jobb fülem valaha is rendbe jön.

– Igen, nos, ez akkoriban volt, amikor a nagyi megsüketült. Egybeesés? Nem hiszem. Szerintem papa elrejtette ezt a bádog micsodát a második karácsony után, amikor játszani akart rajta. Szegény Fred bácsi sohasem találta meg – mondtam.

– És én pánikolok itt olyan jelentéktelen részletek miatt, mint a liliomok, miközben azon kellene dolgoznom, hogy találjak egy új bádogsípot Fred bácsi számára, amin eljátszhatja a szólószámát a papírok aláírása alatt – kuncogott, aztán nagyot sóhajtott. – Köszönöm, Sophie! Nagy szükségem volt a nevetésre. És igazad van mindennel kapcsolatban, mint rendesen. Szuper lesz az egész. Azt hiszem, hogy egy kicsit túlreagáltam.

– Bárki így tett volna! Nincs semmi, amit meg kellene köszönnöd nekem. Holnap mozgásba hozzuk a gépezetet. Tökéletes lesz, meglátod! Menj, és aludj valamennyit.

– Valóban te vagy a legjobb! Hé, tudod mit, Sophie? – kérdezte ásítva. – Foglalkozásként kellene csinálnod.

– Fogadjam a késő éjszakai telefonokat? Ez eléggé… hátborzongatónak tűnik.

– Dehogy! Legyél koszorúslány. Segédkeztél már egy csomó esküvőn, és érted a dolgod. Ráadásul szívesen csinálod, és jó, ha az ember olyannal foglalkozhat, amit szeret. Komolyan, sajnálom azokat az embereket, akiknek nem vagy ott a lagziján. Ez egy teljes munkaidős foglalkozás lehetne a számodra. Legyél hivatásos koszorúslány.

– Mi van? Ilyen nem létezik.

– Miért ne létezhetne?

Felhorkantam.

– Oké, minden bizonnyal van ilyen, Cara. Máris profi koszorúslány lettem.

– Miért ne lehetnél? Ez pont olyasmi, amit most csinálsz, de vállalati főnökök helyett menyasszonynak lennél a személyi asszisztense.

– Az alváshiányod miatt beszélsz félre. Van ilyen! Hallottál valaha az esküvőszervezőkről?

– Igen, de az emberek nem mindig akarnak ilyen céget bérelni, mivel szeretnék saját maguk megszervezni az esküvőjüket. Én sem fogadnék esküvőszervezőt, bár kétségbeejtően szükségem lenne segítségre! Egy hivatásos koszorúslánynak azonban az lenne a dolga, hogy támogassa a menyasszonyt, és segítsen megvalósítani a terveit anélkül, hogy beleőrülne. Sokkal klasszabb. Mindenesetre gondolkodnod kellene rajta.

– Rendben, őrültke. Kérlek, aludjál valamennyit.

– Jó éjszakát, Sophie. És köszönöm szépen.

Letettem a kagylót, és visszafészkelődtem a párnáim közé, készen arra, hogy néhány órát aludjak, mielőtt fel kell kelnem, hogy munkába menjek. A következő napon azonban képtelen voltam kiverni a fejemből ezt az ötletet. Egy hivatásos koszorúslány? Nevetséges. Teljes képtelenség.

Vagy mégsem?

* * *

Hétfőn reggel, Michelle és Harrison esküvője után, besétálok az irodámba (jól van, nem iroda, valójában csak egy kis gardróbszoba a dél-londoni lakásomban, amiben van egy asztal és egyebek), és bekapcsolom a laptopomat, amelyen 534 olvasatlan e-mail vár rám, mióta a múlt éjszaka ellenőriztem.

Ez nem szokatlan. Nem csak a menyasszonnyal és a vőlegénnyel állok kapcsolatban minden egyes esküvőnél, hanem a különböző családtagokkal, partiszervizekkel és helyszínekkel is.

Nyugi. Szükségem van még egy kávéra.

Visszavándorlok az irodámból (jól van, a gardróbszobámból) a konyhába, és felteszem a vízforralót. Miközben várom, hogy felforrjon a víz, kivasalom a rózsaszín blúzt, amelyet ma a munkában viselni fogok. Annak ellenére, hogy magánvállalkozó vagyok, mindig úgy készülök fel a munkára, mint amikor a City-ben dolgoztam személyi asszisztensként. Hat órakor felkelek, zuhany, smink, és felveszek egy, az irodának megfelelő ruhát.

Cara mindig nevet rajtam, hogy ezt csinálom.

– Dolgozz otthonról a pizsamádban, hasonlóan a normális emberekhez – mondja.

Én azonban sohasem tudhatom, hogy mikor kell elrohannom egy vészhelyzeti találkozóra. Például néhány napja éppen javában próbáltam kibérelni egy igazán eredeti vidéki házat egy kliensem leánybúcsújára, amikor sürgősségi hívást kaptam egy menyasszonytól, aki arra kért, hogy azonnal menjek oda, és beszéljek az apjával, aki balhézik vele a vendégek listája miatt. El kellett rohannom otthonról, és oda kellett érnem, mielőtt elszabadul a pokol. Voltam már tanúja óriási családi veszekedéseknek a vendéglista felett, tehát életbevágóan fontos volt, hogy odaérjek, mielőtt valaki olyasmit mond, amit később megbán.

Szerencsére időben odaértem, hogy lecsillapítsam a kedélyeket, és előmozdítsam a kompromisszumot. A vendéglistán rajta kell lennie a menyasszony szomszédjainak, Nick és Sarah apjának és anyjának, akikkel a menyasszony soha nem találkozott, de nem tudjuk kiterjeszteni a meghívást az apa Pénteki Borivók Klubjának minden tagjára. Őket azonban meg lehet hívni a vasárnapi kerti barbecue-ra. Az apa és a menyasszony szerencsére ismét beszélnek egymással. De ez nem így lenne, ha néhány perccel később érkezem amiatt, mert indulás előtt át kellett vennem a pizsamámat.

Cara az egyetlen ember, aki tudja, hogy valójában mivel foglalkozom, már a szüleimet és természetesen a klienseimet kivéve. Mindenki más számára személyi asszisztensként dolgozom a City-ben, egy pénzügyi irodában. Nem kockáztathatom meg, hogy bárki más megtudja az igazat, mivel az lerombolná eladhatóságom legfontosabb alappillérét: senkinek sem kell tudnia azt, hogy fizetett alkalmazottként vagyok jelen. Ez furcsa módon tetszik a legtöbb menyasszonynak és családjának – nem akarják, hogy bárki azt gondolja, ők nem képesek megszervezni a nagy napjukat.

A munkám nagy része abból áll, hogy mindent megtanulok a menyasszonyról, amit csak tudni kell ahhoz, hogy meggyőzzük a barátokat, és a legtöbbször a násznépet is arról, hogy mi a legjobb barátnők vagyunk, és nagyon jó oka van annak, hogy ők sohasem hallottak még rólam korábban – Guatemala esőerdőiben lakom, vagy alanya vagyok egy tanúvédelmi programnak.

Igen, tudom. Kreatív vagyok.

A vízforraló kattan, megcsinálom a kávémat, végiggondolom az aznapi teendőimet, ami magában foglalja egy vonós kvartett felhívását is, amely a következő hétvégén egy esküvőn fog játszani, és meg kell kérnem őket, hogy legyenek olyan jók, és hagyják le Kanye West Gold Digger című művét a javasolt listáról, amelyet elküldtek nekem (igazán, fiúk? Igazán?). Amikor beleöntöm a kávémba a tejet, hallom, hogy megérkezik a posta, fogom hát a csészémet és megyek, felveszem, behozom az irodámba, ledobom az asztalra, magamat pedig a székbe, készen arra, hogy megküzdjek az e-mailekkel.

De a levélhalomban valami megragadja a tekintetemet: egy drágának tűnő, krémszínű boríték, rajta a nevem szépírással.

Ha valaki felismer egy esküvői meghívót, az én vagyok.

A helyzet az, hogy már megkaptam azokat az esküvői meghívókat, amelyeket a magánéletemben várhattam. Nem tudok senkiről, aki házasodna. Érdeklődve veszem fel, megcsodálom a boríték stílusát és a csinos viaszpecsétet a hátulján. A szívem egy kicsit gyorsabban dobog attól, hogy ez milyen gyönyörű.

Ajaj! Lehetséges, hogy izgalomba hoz ez a tökéletes levélpapír?

– Randiznom kéne valakivel – mondom ki hangosan… a senkinek.

Felnyitom a borítékot, és kihúzom belőle az aranyszegélyű meghívót. Elolvasom a boldog pár nevét, és minden jó érzés, ami fölébredt bennem, egy pillanat alatt eltűnik.

* * *

Feladó: info@allaboardpartytours.co.uk

Címzett: Sophie.Breeze@zapmail.co.uk

Tárgy: LEÁNYBÚCSÚ 2022 JÚNIUS

Helló, Sophie!

Köszönöm megkeresését a MINDENKI A FEDÉLZETRE: SPECIÁLIS LEÁNYBÚCSÚ tárgyában, amely 2022. június 4-én kerül megrendezésre 20 személy részvételével.

Ez egy csupa öröm kirándulás a Regent’s csatornán a saját parti-hajónkon, egy palack prosecóval minden résztvevő számára… két palackkal a menyasszonynak!

Kívánja bővíteni egy sztriptíz csomaggal?

Minden jót!

Tina

* * *

Feladó: Sophie.Breeze@zapmail.co.uk

Címzett: info@allaboardpartytours.co.uk

Tárgy: Re: LEÁNYBÚCSÚ 2022 JÚNIUS

Helló, Tina!

Nagyszerű, köszönöm a visszajelzést.

Pontosan mi is a sztriptíz csomag?

Minden jót!

Sophie

* * *

Feladó: info@allaboardpartytours.co.uk

Címzett: Sophie.Breeze@zapmail.co.uk

Tárgy: Re: re: LEÁNYBÚCSÚ 2022 JÚNIUS

Helló, Sophie!

Ön, a menyasszony és a leánybúcsú résztvevői, egyszerűen imádni fogják a MINDENKI A FEDÉLZETRE: SPECIÁLIS LEÁNYBÚCSÚ SZTRIPTÍZ CSOMAGOT!

Csupán minimális plusz költséggel ez a csupa öröm kirándulás a Regent’s csatornán, a saját parti-hajónkon, egy palack prosecóval minden résztvevő számára… két palackkal a menyasszonynak!

És egy sztriptíztáncos!

Bővítsük ki a csomagot?

Minden jót!

Tina

* * *

Feladó: Sophie.Breeze@zapmail.co.uk

Címzett: info@allaboardpartytours.co.uk

Tárgy: Re: re: re: LEÁNYBÚCSÚ 2022 JÚNIUS

Helló, Tina!

Hűha. Köszönet ezért a további információért.

Mi választhatjuk ki a sztriptíztáncost?

Minden jót!

Sophie

* * *

Feladó: info@allaboardpartytours.co.uk

Címzett: Sophie.Breeze@zapmail.co.uk

Tárgy: Re: re: re: re: LEÁNYBÚCSÚ 2022 JÚNIUS

Helló, Sophie!

Természetesen!

Később még küldök fotókat az elérhető sztriptíztáncosokról, és kiválaszthatja* a LEGDÖGÖSEBB PASIT a MINDENKI A FEDÉLZETRE: SPECIÁLIS LEÁNYBÚCSÚ SZTRIPTÍZ CSOMAGJA számára!

*Nem tudjuk garantálni, hogy a maguk által kiválasztott sztriptíztáncos lesz az, aki szerepel a hajóútjukon azon a napon.

Minden jót!

Tina

* * *

Feladó: Sophie.Breeze@zapmail.co.uk

Címzett: info@allaboardpartytours.co.uk

Tárgy: Re: re: re: re: re: LEÁNYBÚCSÚ 2022 JÚNIUS

Helló, Tina!

Beszélek a menyasszonnyal, és visszahívom ezzel kapcsolatban.

Minden jót!

Sophie

* * *

Feladó: info@allaboardpartytours.co.uk

Címzett: Sophie.Breeze@zapmail.co.uk

Tárgy: Re: re: re: re: re: re: LEÁNYBÚCSÚ 2022 JÚNIUS

Helló, Sophie!

Ne feledje el, hogy ajánljuk a MINDENKI A FEDÉLZETRE: SPECIÁLIS LEÁNYBÚCSÚ PRÉMIUM SZTRIPTÍZ CSOMAGOT is!

További extra költséggel ez egy csupa öröm kirándulás a Regent’s csatornán, a saját parti-hajónkon, egy palack prostival minden résztvevő számára… két palackkal a menyasszonynak!

És egy sztriptíztáncos… CIRKUSZI MUTATVÁNYOKKAL!*

*Nem tudjuk garantálni a cirkuszi képességeket/mutatványokat, amelyeket a sztriptíztáncosuk kiválaszt a szerepléshez azon a napon.

Minden jót!

Tina

2

– Daniel meghívott téged az esküvőjére? – sikolt Cara, rátekintve a meghívóra, amelyet éppen átadtam neki. – Megőrült?

Vállat vonok, és iszom egy korty bort.

– Lehet, hogy ez egy gesztus.

– Minek a gesztusa?

– Egy gesztus a… Nem tudom. A jó szándéké?

– Ő egy akkora barom.

Nagyobbat nyelek a boromból. Cara mély lélegzetet vesz, figyelmesen néz, és az asztalon keresztül visszacsúsztatja a meghívót. Egy barátságos, közel üres bárban vagyunk néhány házzal lejjebb az irodájától. Itt szoktuk végezni, valahányszor valami nagy dolog történik valamelyikünkkel, hasonlóan ahhoz a naphoz, ami azután volt, hogy Cara összeomlott az esküvője miatt, vagy akkor, amikor én az első hivatásos koszorúslányi feladatomat végeztem, vagy ma, amikor az expasim meghívót küldött nekem az esküvőjére.

– Mit fogsz csinálni? – kérdezte Cara összefonva a karját.

– Mire gondolsz?

– Válaszolni akarsz neki?

– Természetesen. – Összeráncolom a szemöldökömet. Belököm a meghívót a táskámba, a látókörünkön kívül. – Ez egy esküvő. Elfogadhatatlan lenne nem válaszolni.

Cara horkant.

– És az eleve teljesen elfogadható a számára, hogy küld egy meghívót?

Vállat vonok, és öntök magamnak egy második pohár bort.

Cara arckifejezése meglágyul.

– Minden rendben? – kérdezi gyengéden.

– Jól vagyok – mondom olyan magabiztosan, ahogyan csak tudom. – Teljesen jól.

– De nem volt az olyan nagyon régen, amikor szakítottatok, és…

Cara elhallgat.

Tudom, hogy mit akart mondani. Mindenki tudja. Daniel életem szerelme volt. Összetörte a szívemet. Senkivel sem jártam azóta. Még randim sem volt. És most megnősül. Francescát veszi el, azt a lányt, akivel a múlt év júniusában találkozott, két hónappal azután, hogy szakított velem.

Ó, Istenem! Úgy tűnik, szükségem van egy tequilára.

– Szükségünk van egy tequilára – mondja Cara, és feláll, hogy odamenjen a bárhoz.

Daniellel első éves egyetemistaként találkoztam. Ugyanabban a kollégiumban laktunk, és közeli barátokká váltunk, ahogy mindenki mással is a koleszban. Ő volt az, aki először bevallotta az érzéseit egy italos, álarcos partin a második szemeszterben. Én szöcskének voltam öltözve. Ő sonkás-sajtos szendvicsnek. Kint beszélgettünk a szabadban néhány barátunkkal, akik lassan elszivárogtak, amíg kettesben nem maradtunk. Éppen a közepén jártunk egy beszélgetésnek a High School Musical 2-ről, amikor hirtelen elmondta hogyan érez irántam. Annyira meglepődtem, hogy meg sem tudtam szólalni. Csak néztem rá. Ezután az egyik barátunk kijött a bárból, és belehányt az ajtónál egy virágcserépbe, így hát haza kellett vinnem.

Ezután évszázadokon át semmi sem történt. Csak a barátaink beszéltek róla. Folyamatosan hangoztatták, mennyire odavan értem, de én nem voltam erről meggyőződve. Mi annyira különbözőek voltunk. Ő népszerű volt, tréfás és barátkozó, a társaság középpontja, aki vidám, őrült dolgokat csinált. Én viszont olyan érzékeny és megbízható voltam, hogy az általános iskola alsó tagozatában az iskola igazgatónője megkérdezte, volna-e kedvem ahhoz, hogy én legyek a megbízott vezető diáklány és -fiú. Büszke voltam arra, hogy én voltam az első diákvezető az iskolában.

Daniellel nem csak nagyon különböztünk egymástól, de én meg is voltam rémülve. Nagyon szerencsésnek éreztem magamat, hogy a barátja lehetek. Védeni akartam ezt a barátságot. Nem szerettem volna felbolygatni a csoportunkat.

Egy éjszaka, kissé több vodka után, bevallottam neki, hogy rendben van, én is kedvelem őt. És ugyanezen az éjszakán Daniel megcsókolt egy másik lányt a baráti társaságunkból.

– Látjátok? – sírtam el magamat, amikor hazaértem, és belemásztam az üres kádba egy mély és értelmes beszélgetésre a két lakótársammal.

– Valójában nincs belém zúgva. Nem komolyan.

Ez a zavaró „szeret-nem szeret” történet folytatódott a harmadik évig, amikor – ahogy Cara mondta – eldöntöttük, hogy „túlesünk rajta”, és elkezdtünk rendesen járni. Ez egyszerűen tökéletes volt. Olyan jól ismertük egymást, olyan jó barátok voltunk, hogy a viszonyunk zökkenőmentes volt. Daniel és Sophie, Sophie és Daniel. Mindenki tudta, hogy ez történt. Ennek be kellett következnie. A baráti társaságunkban semmi sem változott, kivéve hogy a kimenős éjszakákon sokkal több volt a móka, mivel Daniel és én nem lettünk ésszerűtlenül féltékenyek, és nem tartottunk igényt arra, hogy mindig egymás mellett legyünk. Végzés után mindannyian Londonba mentünk, de nem akartunk azonnal összeköltözni, mivel nem volt értelme, ám olyan sok időt töltöttünk együtt, hogy végül annak nem volt értelme, hogy külön éljünk.

Hihetetlennek éreztem ezt a szerencsét, hogy olyan valakit találtam, mint ő. Ő volt Az Egyetlen. Mindig megnevettetett. Bűnösnek éreztem magamat, amikor az egyedülálló barátaim panaszkodtak a randijaik miatt, és sipákoltak, hogy milyen nehéz találni valakit. Úgy éreztem, nem szolgáltam rá arra, hogy ilyen boldog legyek.

Aztán nyolc évvel az után, hogy „túlestünk rajta” és összejöttünk, túllépett rajtam.

Nem láttam előjelét annak, hogy valami készülődne. Ez volt a legmegalázóbb az egészben. Fogalmam sem volt róla. Nem utalt ilyesmire semmiféle jel egészen addig az estéig, amikor leült mellém a heverőre, beszélgetni. Teljesen ostoba voltam. Csak egy igazi idióta ilyen önelégült egy viszonyban, amiről azt gondolja, hogy boldog.

Már nem szeret engem, mondta. Annyira sajnálja.

– Ez az – mondja Cara, és letesz elém egy tequila shotot egy citromszelettel, majd feltartja az övét, hogy koccintsunk.

Lehajtjuk az adagunkat, én grimaszolok a torkomat égető érzés miatt, amelyet a citrom savanyúsága követ.

– Tudtál az eljegyzésről? – kérdezem, amikor leül. – Mondott Jen vagy bárki más valamit neked?

Mivel olyan közel állunk egymáshoz, Cara tiszteletbeli tagja lett a baráti körömnek, és számtalanszor meglátogatott az egyetemen is. Az után, hogy magammal vittem a legtöbb partira, úgy gondoltam rá, mint egy társra, akire mindig számíthatok. Kulcsfiguraként nélkülözhetetlen lett a körben az esténkénti nyilvános baráti összejöveteleken, ahol rendszeresen találkoznom kellett Daniellel: aki szakított velem. Míg egyesek Jenhez hasonlóan közömbösen fogadták ezt, Cara szilárdan az én oldalamon állt.

– Sophie, természetesen nem tudtam róla – mondta gyengéden. – Megmondtam volna neked.

– Már egy ideje eljegyezhették egymást, vagy szuper gyorsan házasodnak össze. Nem tudom elhinni, hogy megszervezték a Belmond Manor lefoglalását ilyen rövid idő belül – ez az egyik legkeresettebb helyszín. Bár feltételezem, hogy ha februárban kelnek egybe, ez nem a csúcs-szezon. Megnézheted a Google-n a Belmond Manort, ha van rá egy perced. Ez valóban a legcsodálatosabb hely… – Elhallgatok.

– De tényleg, miért hívott meg téged? – kérdezi Cara még mindig zavarodottan. – Ennek semmi értelme.

– Lehet, hogy úgy érezte, nem lenne tisztességes meghívni az egész csapatot az egyetemről, de engem nem. Nem akarta, hogy úgy érezzem, kihagyott. Ő mindig odafigyelt az ilyesmikre.

– Ó, ugyan már! Harmincegy vagy! Nem az óvodában vagyunk!

– Nos, ez az egyetlen ok, amire gondolni tudok. Mi mindig jól megvoltunk. És a dolgok nem ugyanazok az egyetemi társaságunkban a szakításunk után. Ez annyira kellemetlen mindenkinek. Lehetséges, hogy ezen szeretne változtatni, és rendezni akarja a viszonyunkat. Lehetséges, hogy arra gondolt, tudod, hogy barátok lehetnénk.

– A meghívással az esküvőjére? Sophie, ha azt akarná, hogy barátok legyetek, meg kellett volna hívnia téged egy nyavalyás vacsorára a Pizza Expressz-be vagy valami hasonló helyre. És lehetséges, ha azt akarta volna, hogy barátok maradjatok, nem költözött volna össze valakivel két hónappal egy nyolc éves kapcsolat vége után, és nem tett volna házassági ajánlatot az új barátnőjének egy év múlva! – Cara megrázza a fejét, és csücsörít. – Remélem, hamarosan összefutok vele, és jól belevághatok a képébe.

Elnevetem magam.

– Jó, akkor remélem, hogy elkerülitek egymást. Soha nem tett semmi rosszat.

– Ah!

– Technikailag nem tett semmit! Hirtelen döntött, de nem csalt meg engem. Nézd, Cara, tudom, hogy aggódsz értem, de jól vagyok. Tudom, hogy rendbe jövök. Csak… kinyitni ezt a borítékot olyan volt, mintha az összes fájdalom, amelyről az gondoltam, hogy végül túl vagyok rajta, visszaáramlott volna. Nyolc évet elvesztegettem az életemből egy férfire, aki már egy év múlva feleségül kért valaki mást. Én meg eközben egyedül ülök otthon, lelkesedve egy prémium vastagságú, matt tojáshéj színű borítékért. Ó – mondom, és lehajtom a homlokomat az asztalra. – Egy rakás szerencsétlenség vagyok.

– Nem vagy az – mondja Cara, és megsimogatja a fejemet. – Ámbár lehetséges, hogy erről a boríték-dologról inkább máskor beszéljünk.

– Mi a baj velem?

Felemelem a fejemet az asztalról, hogy ránézzek. Egy söralátét ráragadt a homlokomra. Briliáns.

– Az Isten szerelmére! – kiáltok, ahogy Cara együtt érzően felém nyúl, hogy levegye. – Látod? Zűrös alak vagyok. Valaki, aki hétfő éjszaka tequila shotokat gurít le, és egy arcára ragadt söralátéttel mászkál.

– Ez enyhén szólva túlzás, és teljesen normális a hétfői tequilaivás. Te vagy a legokosabb, a legösszefogottabb ember, akit ismerek. Soha senki nem jellemezne téged zűrösnek – biztosít Cara, és jelzi a pultosnak, hogy hozzon még két italt. – Nézd, ez a meghívás durva sokk volt. Válaszolj rá, és felejtsd el. Fókuszálj a karrieredre. Olyan sok szól melletted éppen most! Daniel soha nem támogatott téged! Emlékszel rá, hogyan ugratott mindig azért, mert szeretsz esküvőkre járni? És nem kedvesen, hanem igazi sznob módon. Most pedig nézd! Nélküle karriert csináltál a kedvtelésedből.

Elgondolkozva bólintok.

– Igazad van.

– Természetesen igazam van. Ah, ne engedd, hogy Daniel esküvői meghívója kibillentsen az életritmusodból. Most sokkal boldogabb vagy, mint valaha is voltál vele.

A pultos odahozza a shotokat és a citromszeleteket. Összekoccintjuk a poharainkat, felhajtjuk a tartalmát, a poharat lecsapjuk az asztalra.

– Igen, a munkámra kell fókuszálnom a katasztrofális magánéletem helyett. Szükségem van a menyasszonyokra, és a menyasszonyoknak szükségük van rám.

– Természetesen szükségük van rád. Van valami különleges esküvő, amin pillanatnyilag dolgozol?

– Mindegyik különleges a maga módján – jelentem ki, amitől forgatni kezdi a szemét. – De nagyon rám férne, hogy egy nagy projekt az utamba sodródjon.

– Úgy gondolom, őrülten elfoglalt vagy.

– Az esküvői szezon a végéhez közeledik. Van egy pár a következő néhány hónapra, de nem sok. Ki kell űznöm az összes Daniellel kapcsolatos gondolatomat és a francos meghívását az agyamból. Jó lenne, ha abszolút nem maradna időm ezen gondolkodni – jelentem ki eltökélten.

– Megpróbálhatnál… Ó, nem is tudom… Randizni? – mondja Cara hamiskás mosollyal. – Jó ideje nem csináltál ilyet. Némi időt venne igénybe, és kitűnően elterelné a figyelmedet.

– Inkább arra fordítom az időmet, hogy segítek az embereknek kiválasztani a tökéletes színű szalvétát, ami tükrözi őket, mint egy párt.

– Utoljára mikor feküdtél le valakivel?

Úgy teszek, mintha az itallap elvonná a figyelmemet.

– Sophie – erőlteti –, volt az életedben szex azóta, hogy szakítottál Daniellel?

– Nagyon elfoglalt voltam a...

– Így hát több mint egy éve volt, mi?

– Hé! Ez nem is olyan rossz – mondom, és odadobom neki a söralátétet. – Elfoglalt vagyok. És nyolc éven át együtt voltunk! Nem könnyű továbblépni, és ágyba bújni valaki mással. Nyilvánvaló, hogy ő nem találta ezt annyira nehéznek.

– Mike-nak van egy kollégája, úgy gondolom, összejöhetnél vele – mondja, és visszadobja hozzám a söralátétet az asztalon keresztül. – Jól néz ki, és szereti a kutyákat.

– Kívánhat egy csaj ennél többet? Meggondolom, de őszintén szólva, most jól vagyok.

– Elég jól – fölemeli a poharát. – Magunkra! Pillanatnyilag jól vagyunk.

Koccintunk.

– Igyunk rá!

– És tudod mit még? – mondja egy kicsit hangosabban. – A francba Daniellel és az ő tojáshéj színű meghívójával, vagy aminek te hívod. Borzalmas a hangja és a haja mindig olyan hülyén áll!

Nevetésben török ki. Még eltöltünk egy órát a bárban, bort iszunk és beszélgetünk Daniel hibáiról, amíg eszünkbe nem jut, hogy hétfő éjszaka van, és valójában haza kellene már mennünk. Nagy szeretettel megölelem Carát, mielőtt felszállok a metróra Balham felé, megköszönve neki, hogy ott volt velem abban a pillanatban, amikor szükségem volt rá.

– Nem probléma, kedvenc unokatesóm – hadarja, és elmegy a Central Line felé. – De ne feledd, hagyj magadnak egy pillanatot, hogy leeressz, azután RSWP: „réspondez s’il vous plaite”: „Választ kérünk”, mondj nemet, és felejtsd el. Pillanatnyilag jól vagy, ez a lényeg.

Ez tanácsnak hangzik. Ma éjszaka még időt kell hagynom magamnak, hogy keseregjek ezen, de holnap továbblépek. Válaszolok, és örökre elfelejtem, hogy ez megtörtént.

Hazaérek, és leroskadok a heverőre. Végiggörgetem a különböző zenei listákat a telefonomon, amíg megtalálom azt a dalt, amit keresek, és megnyomom a „Lejátszás” gombot. Katy Perry elkezdi harsogni a „The One That Got Away” című dalt a bluetooth hangszóróimon keresztül. Kieresztek egy sóhajt. Cara furcsának fogja találni, ha elmondom neki, hogy ezt a dalt választottam ki, a rengeteg nagyszerű dal közül, ami a szerelemről és a veszteségről szól.

Ezután kiveszem a meghívót a táskámból, a mellemhez szorítom, becsukom a szemem, és a könnyek legördülnek az arcomon.

* * *

Kedd, 8:00, cseng a telefon.

ÉN: Halló?

TIMMY: Sophie? Timmy vagyok. Miért olyan rekedt a hangod?

ÉN: Sajnálom, hosszú volt az éjszaka.

TIMMY: Munka?

ÉN: Persze.

TIMMY: Tudsz most beszélni? Tanácsra lenne szükségem.

ÉN: Bármikor hívhatsz. A koszorúslányod vagyok! Erre szerződtünk. Hogyan segíthetek?

TIMMY: A székekről gondolkodtam.

ÉN: Milyen székekről? Szertartás vagy fogadás?

TIMMY: Szertartás. Van egy elképzelésem.

ÉN: Folytasd!

TIMMY: Képzeld el… Szürke. Sifon. Széles selyemövvel.

(Szünet)

TIMMY: Szóval, mit gondolsz?

ÉN: Briliáns.

TIMMY: Valóban?

ÉN: Igen. Tökéletes. Milyen típusú széket képzelsz el?

TIMMY: Vannak különféle típusok?

ÉN: Igen, és megkaphatod, amelyiket csak akarod. A helyszínnek van többféle is. Tehetek egy javaslatot?

TIMMY: Mondd.

ÉN: Chiavari. Hagyományos, elegáns, egy kissé rusztikus, és klasszul fog mutatni a szürke selyemövvel.

TIMMY: Engedd, hogy kikeressem a Google-n, tartsd a vonalat...

(Szünet)

TIMMY: Ó, Istenem. Szeretem.

ÉN: Illik hozzád, és a hangulathoz, amit szeretnél, úgy gondolom.

TIMMY: Zseni vagy.

ÉN: Nem, csak a munkámat végzem.

TIMMY: Chiavari, mi? Ki gondolta volna, hogy a székek ilyen fontosak? Te vagy a legjobb. Hamarosan az esküvői ajándékokra vonatkozóan is keresni foglak.

ÉN: Örömmel várom. Legyen jó napod!

TIMMY: Neked is. Ó, és, Sophie?

ÉN: Igen?

TIMMY: Erős kávé, ibuprofen és hullahopp, szívem. A macskajaj délre eltűnik.

ÉN: Nekem nincs...

BÍÍP

3

Alig hogy Timmy leteszi a kagylót, megszólal az ajtócsengőm.

Felsóhajtok, és a fülemre húzom a paplant. Ez a postás lesz valamilyen kézbesítéssel, és remélhetőleg otthagyja számomra egy másik lakásban az épületben, hogy később felvegyem. Miért döntöttem úgy, hogy olyan keményen iszom hétfő éjszaka? Mire gondoltam? És tequilát. Meg fogom ölni Carát. Az gondolja, hogy még mindig 20 évesek vagyunk? Tényleg kellettek azok a shotok? Mégis, miért csináltuk…

Ó, igen. Daniel esküvői meghívója miatt. Ez az, amiért.

Azt hiszem, hányni fogok.

Másodpercekkel később ismét megszólal a csengő, és mivel még mindig nem válaszolok, még néhányszor megszólal. Rájövök, hogy ez csak egy zaklatott menyasszony lehet pánikrohamban, lecsúsztatom hát a lábamat az ágyról, felülök, és félretolom a kócos hajamat a homlokomból. Leveszem a köntösömet az ajtóról, felkapom, és gyorsan kialakítom a fejemben az „én - azért - vagyok - ilyen, - mert - szuper - beteg - vagyok” mondatot, hogy ezt mondjam bármelyik menyasszonynak, akivel szemben állok, remélve, hogy nem fogja azt gondolni, rettenetesen szakszerűtlen vagyok.

– Helló? – szólok bele a kaputelefonba.

– Sophie? Istenem, te vagy? Szörnyű a hangod! Mi történt a hangoddal? Macskajajod van? Kedden? Ez az, ami miatt ilyen lassan jöttél az ajtóhoz? Az gondoltam, hogy meghaltál!

Becsukom a szemem, a fájdalom a fejemben hirtelen sokkal élesebbé válik, mint előtte volt.

– Anya. Helló.

– Hajlandó vagy beengedni?

– Van választásom? – dünnyögöm halkan, és megnyomom a gombot, majd a bejárati ajtómon kinyitom a reteszt előkészületként.

Becsoszogok a konyhába, és kezdem megtölteni a vízforralót. Hallom beszélni, ahogy jön fölfelé a lépcsőn, mielőtt még belépne a lakásba, a hangja visszhangzik a falak között az épületben. A vízforralót oldalra teszem, realizálva, hogy most sokkal jobban kell a fájdalomcsillapító.

– Miért olyan elhanyagoltak a falak? És erre a szőnyegre is ráférne egy igazi porszívózás. Van ebben az épületben kutya? Szőrök mindenfelé! És mi az, ami itt bűzlik? Hasonló a hínárhoz.

Besiet a lakásba, és meglát engem a konyhában, paracetamollal a kezemben.

– Mi történt? – kérdezi tágra nyílt szemmel, miközben felakasztja a kabátját és a kézitáskáját egy vállfára.

– Kiraboltak?

– Tessék? – Beveszem a paracetamolt, és iszom rá egy korty vizet. – Miért gondolod, hogy kiraboltak? A lakás nem rendetlen.

– Nem, de te rettenetesen nézel ki!

– És ebből természetesen arra a következtetésre jutottál, hogy kiraboltak.

– Jó, valami történt, Sophie. Kedd van, és te úgy kapkodod be a pirulát, mintha nem lenne holnap! Remélem, hogy nem naponta csinálod ezt?

Megdörzsölöm a halántékomat.

– Csak a fejem fáj, anya. Nem vagyok drogfüggő.

A konyhába megy, és átveszi a vízforralóval kapcsolatos tennivalókat, bekapcsolja, azután kivesz két poharat a konyhaszekrényből.

– Akkor macskajajos vagy?

– Beteg vagyok.

Felvonja a szemöldökét, és olyan tekintettel néz rám, ahogyan a szülők tudnak nézni még akkor is, ha már a harmincas éveidben vagy.

– Valóban beteg vagy?

– Technikailag igen.

– Alkoholtól?

– Számítanak a részletek? Beteg vagyok, és ez minden.

– Találka volt? – kérdezi, és takarosan beletesz két filter teát a poharakba. Az én anyám mindent nagyon nagy körültekintéssel végez, még akkor is, ha olyan mindennapi dologról van szó, mint a teakészítés.

– Szó szerint. Találka volt Carával.

– Miért voltatok ti kinn Carával hétfő éjszaka?

– Várjunk csak egy pillanatig. Miért vagy itt?

– Milyen kedves vagy!

– Tudod, hogy mire gondolok – mondom a szememet forgatva, ami fáj. – Szívesen látlak, anya, de mit csinálsz te az én lakásomban kedd reggel?

– Elfelejtetted a brunchunkat.

Összeráncolom a szemöldökömet, és lassan elmegyek mellette, be a hálószobámba, hogy megkeressem a telefonomat, és ellenőrizzem a naptáramat. Igaza van, természetesen. Beterveztünk mára egy pótló brunchot. Odamegyek, és beállok a konyhaajtó-nyílásba.

– Anya 8.30 van, délelőtt.

– Igen? – mondja, és a csészébe önti a forró vizet.

– Érted a brunch jelentését? Reggeli és ebéd összevonva.

– Így igaz.

Rábámulok.

– De hát akkor miért vagy itt most? – kérdeztem, remélve, hogy a paracetamol hamarosan hatni fog.

Kiveszi a tejet a hűtőszekrényből, a homloka összeráncolódik.

– Azt mondtad, hogy találkozunk brunchra. Így itt vagyok.

Ha a fejem nem fájna már, beleverném a falba.

– Igen! De a brunch nem nyolc harminckor van! Ez akkor reggeli lesz!

– Minden olyan zavaros – mondja egy eltúlzott sóhajjal, és átadja a teámat. – Mindenesetre, most már itt vagyok.

Nincs értelme, hogy tovább folytassuk ezt a csatát. Már vesztettem. A helyzet az, anya, hogy valóban jobban elő kellett volna készülnöm. Nem kétséges, hogy a szervezési képességeimet tőle örököltem. Papa teljesen ellentétes, a fellegekben jár, mindent elveszít, sohasem egészen biztos abban, hogy hol kellene lennie, de eközben aranyélete van. Anyának egyébként számos színkódos naptára van, és nagy fájdalmára soha nem képes bármivel kapcsolatban pontos lenni. Ehelyett mindig korábban jön. Ebben az esetben néhány órával.

Mielőtt egy évvel ezelőtt nyugdíjba ment, a közönségkapcsolatok területén dolgozott TV-s személyiségeknek, és azzal foglalkozott, hogy hatékonyan kezelje a rossz sajtó következményeit, amit ő mesterien meg is tett, megtalálva a megoldásokat és a lehetőségeket, bármilyen az élettel kapcsolatos bökkenő esetében, ami az útjába került. Okos, szorgalmas és gyakorlatias, és van egy olyan nyugodt, töprengő arckifejezése, mintha már előre azon dolgozna, hogy miképpen lehet a legjobban kezelni a következő problémát, mielőtt az megtörtént volna. Egy ilyen okos anya a legtöbb esetben nagyon jó dolog, különösen akkor, amikor a dolgok rosszul mennek, és rá tud terelni bennünket a helyes útra, de van, amikor nagyon megterhelő tud lenni.

Én mindig kimerültnek érzem magam a beszélgetéseink után.

– Szóval hajlandó vagy megválaszolni a kérdésemet? – kérdezi, majd belép a nappaliba, és leül a heverőre.

Hála Istennek, hogy tegnap porszívóztam, különben itt is tett volna egy megjegyzést. A házában, Putney-ban mindig rend van, és mindent megtalálsz ott, ahol lennie kell. A papa szereti a csészealjakat elrakni más helyre azzal a céllal, hogy lássa a reakcióit. „Tessék, itt van egy bögre finom tea… Várjunk csak! Hol vannak a csészealjak, amiknek ezen az asztalon kellene lenniük? Nem tudom, hogy ez hogyan… Ó, ott vannak! Azon az asztalon, ott! Hogyan történhetett ez? Nekem kellett áttennem oda. Mindenesetre, tessék kedvesem, egy csésze finom tea a megfelelő csészealjon.”

Papa ezt legalább kétszer megteszi hetente, de anya még mindig nem tudja, hogyan történhet meg ez a dolog.

– Mi volt a kérdés? – kérdezem.

– Miért voltál te és Cara kinn, keményen italozva, hétfő éjszaka? Ez nem jellemző rád.

Végül úgyis meg kell mondani neki. Körülnézek a szobában a meghívót keresve, és látom, hogy a heverő oldalából áll ki, a anya mögött. Ó, igen. Én szorongattam az elmúlt éjszaka, amikor hallgattam azokat a szomorú pop dalokat. Istenem, tragikus alak vagyok.

– Ez az amiért – tartom eléje. – Megyek zuhanyozni. Sok dolgot el kell intéznem még ma reggel.

– Ó, Sophie – mondja anya szomorúan, miután elolvasta a meghívót.

– Jól vagyok. Komolyan – mondom olyan vidáman, ahogyan csak tudom, és igyekszem befelé a fürdőszobába. – Csak szükségem volt arra a tegnap éjszakára, hogy kibeszéljen magam Carának, és most készen állok arra, hogy elfelejtsem ezt az egészet.

Becsukom az ajtót, és egy pillantást vettek magamra a fürdőszobatükörben. Borzalmasan nézek ki, és azonnal nagyon elszégyellem magam. Szégyenkezem, és bosszankodom: hogyan engedhettem meg Danielnek, hogy ilyen hatással legyen rám, miközben már túl vagyok rajta, hogy felelőtlen másnaposságot okozzon, mikor rengeteg tennivalóm van, és a sikertelenség érzését kelthesse bennem, amikor tudom, hogy nem vagyok az.

Miközben ezeket végiggondolom, észreveszem a tükörben, hogy csak az egyik szememről töröltem le a sminket az éjszaka, nyilvánvalóan elfelejtettem, hogy kettő van.

– Szedd össze magad – mondom, és nekiállok zuhanyozni. – Te jobb vagy ennél!

Válaszolni fogok erre a meghívásra, aztán elfelejtem, és folytatom az életemet. Igen, ez rendben van. Bele az arcodba, Daniel. Nem fogok részt venni az ostoba esküvődön, nem teszek eleget az ostoba, tökéletes meghívásodnak az ostoba álomhelyszíneden, a négyfogásos, finom vacsoramenüddel. Helyette csinálok valami félelmeteset. Valamit, amit Daniel soha nem várna el tőlem, hogy megtegyem. Valami szörnyűségeset. Valami merészet és különlegeset. Valami különcséget. Valami tiszteletet parancsolót, amely az emberekkel azt mondatja, hogy ejha!

Valami hasonlót, mint… a siklóernyőzés! Miért ne? Kiugrom egy gépből, meg tudom tenni. Daniel esküvője napjára fogom időzíteni. Aztán ha netán megkérdezi az egyik közös barátunkat, hogy mit csinálok, ami miatt nem tudok elmenni az esküvőjére, akkor azok valami ilyesmit mondanak majd:

– Sophie? Ő siklóernyőzésen vesz részt.

BUMM! Nesze neked Daniel.

– Hogyan? Sophie siklóernyőzik? Ez olyan bátor, és őrült, és bámulatos! Annyira félreértettem őt. Sohasem érdemeltem meg. Soha nem akar engem visszakapni!

– Nem bizony, pajtás, nem akar – mondja bárki, akivel beszél.

Belépek a zuhany alá, és érzem, hogy alkalmas vagyok a saját életem irányítására. Mire befejezem a zuhanyzást, készen állok a munkára, és abbahagyom az önsajnálatot.

– Akarsz beszélni róla? – kérdezi anya figyelmesen, amikor kilépek a szobámból, felöltözve és az e-mailjeimet görgetve.

– Beszélni, miről?

– A meghívóról.

– Köszönöm, anya, de már így is túlságosan sokat beszéltem róla. Hol van? Az asztalomra akarom tenni, és majd később, ahogy ráérek, megválaszolom.

– Aha.

Lassan bólint, miközben átadja.

Mosolyogva veszem át.

– Minden rendben van, anya. Nemet fogok mondani.

– Aha – a válla ellazul –, igen, ez a helyes döntés. Nem kellett volna meghívnia téged. Kegyetlen dolog.

– Nem hiszem, hogy kegyetlen akart lenni.

– Ne engedd magad lealacsonyítani. Jobb neked nélküle.

– Úgy gondolom én is.

– Sok minden vár még rád az életedben. Nincs idő arra, hogy a múlttal kapcsolatban aggodalmaskodjunk.

– Pontosan.

– Mindig kihasznált téged. Rád telepedett. Papa és én soha nem kedveltük őt.

– Minden bizonnyal.

– Tudod, hogy mire van szükséged?

– Egy Bloody Mary-re?

– Valakire, aki inspirál! Valakire, akitől izgalomba jössz. Olyan keményen dolgozol! És bár én teljes mértékben támogatom a fantasztikus karrieredet, amelyet választottál – hangsúlyozza –, de tisztában vagyok azzal, hogy nem lehet túlságosan egészséges mindig esküvőkön jönni-menni, miközben még Daniellel is foglalkozol.

– OK, anya – biztosítom –, de én nem így látom. Ezek az esküvők a munkámat jelentik.

– Olvastam egy új vállalatról a napokban, amely találkákat szervez csoportok részére, és nem egy az egy alapon. Ezzel a módszerrel barátokra tehetnél szert, és jól éreznéd magad még akkor is, ha nem találkozol senki olyannal, akivel összeillenél.

– Anya – mormogom –, kérlek, semmi találka-tanács.

– Soha nem is álmodnék erről – mondja, és sokkoltan néz rám. – Egyszerűen csak azt mondom, hogy megérdemelnél egy vidám estét, amikor egy jóképű fiatalember kényeztet.

Ami a szülőket illeti a találkákkal kapcsolatban, az enyémek egyáltalán nem tolakodóak. Anyát mindig sokkal inkább érdekelte a karrierem és az anyagi biztonságom, és én nem könnyítettem meg a dolgát, amikor bejelentettem, hogy néhány éves személyi asszisztensi működésem után áttértem a koszorúslányi karrierre. Az, hogy harminc évesen hirtelen egyedülálló lettem, egyáltalán nem nyugtalanította – már az előbbihez viszonyítva.

– Daniel viselkedése túl magas nekem – folytatta –, de talán értékelhetjük pozitívan. Lehetséges, hogy ez az a motiváció, amire szükséged van. Majd, amikor készen állsz erre, természetesen. Tudod, amikor rájössz, hogy ki kicsoda.

Nem tehetek róla, de mosolyognom kell.

– Köszönöm, anya. Megfontolom. És most, hogy ez a kellemetlen beszélgetés elérkezett a természetes végéhez, nekem le kell bonyolítanom néhány telefonhívást, és rendeznem kell az e-mailjeimet, mielőtt sort kerítünk a brunchra.

Feltartja a kezét.

– Nem akarok útban lenni, éppen csak… – körülnéz a szobában, a szeme megakad egy oszlopnyi esküvői magazinon a kávézóasztalon – ,… olvasgatok egy kicsit. Lehetséges, hogy tudok segíteni neked az egyik esküvőnél.

Otthagyom, miközben boldogan lapozgatja a legutolsó esküvői magazint, és bemegyek az irodámba (a gardróbszobámba). Éppen a közepén tartok egy e-mail megválaszolásának az anyagokkal kapcsolatban, amikor anya megjelenik.

– Ne mondd, hogy máris unatkozol. Komolyan, anya, nem rendelhetsz brunchot tíz óra előtt. Az a legkorábbi időpont.

– Ide nézz! – mondja, és az orrom elé teszi a magazint. Az eljegyzések oldalán van nyitva.

– Mi ez?

– Meade márkinő lányát eljegyezték!

– Igen. Lady Cordelia – mondom, és rápillantok a képre, amint a vőlegénye mellett áll valamilyen elegáns londoni eseményen, és egy óriási gyémánt ragyog a bal kezén.

– Láttam a múlt héten.

– Nem tudom elhinni, hogy nem tudtam erről!

Amennyire nem okozott örömet az, hogy az anyám megszakította a munkámat egy híresség eljegyzési hírével, annyira megértem, miért lett olyan izgatott.

Lady Cordelia Swann egyike azoknak, akiknek a nevét minden generáció ismeri a szülőktől a tizenévesekig. Britanniában az egyik legrégibb, legarisztokratikusabb, nem is említve, hogy az egyik leggazdagabb család egyetlen lánya, aki kétéves kora óta szerepel a társasági oldalakon. A lányok az iskolámban odáig voltak tőle és a legjobb barátnőjétől, Lady Annabell Porthouse-tól – hiszen egyidősek vagyunk velük –, akik mindig a legklasszabb partikra járnak, híres fiú barátaik vannak, és a legjobb tervezők ruháit viselik. Lady Cordelia anyja modell volt a hatvanas években, és mielőtt férjhez ment a márkihoz, társasági előkelőségnek számított. Lady Cordelia az utóbbi néhány évben eltűnt a nyilvánosság szeme elől, zárkózottabb lett, ahogy idősebbé vált, de a Swann család még mindig nagyon jól ismert.

Még egy TV filmet is csináltak Lady Cordelia életéről, arra a periódusra fókuszálva, amikor Chelsea-ben élt egy belvárosi házban a húszas éveiben, egy híres rocksztárral. A film címe: Lady Cordelia Swann: A vad évek. Körülbelül olyan jó volt, mint amilyennek hangzik.

– Ez lesz az évszázad esküvője – folytatja anya, és reménykedve néz rám. – Ez az, amiért úgy gondolom, hogy érdekelhetne téged. Írnod kell Lady Cordelia Swann-nak, és fel kell ajánlanod a szolgálataidat.

– Hogyan? Ne légy nevetséges. A legdrágább esküvőszervezőt fogja kibérelni az országban.

– Jó, akkor ostoba. Te vagy a legalkalmasabb személy erre a feladatra.

– Ilyet is csak egy anya mondhat – rámosolygok –, de ennek ellenére köszönöm.

Visszateszi a magazint, és egy elnyújtott sóhajt hallat.

– Kár. Képzeld csak el, egy olyan esküvőn dolgozni, mint ez.

– Igen – mondom, és visszamegyek az e-mailemhez –, képzelem...

* * *

WhatsApp csoport „Clare leánybúcsúja”

Helló, mindenki! Óriási izgalom: Clare leánybúcsúját ünnepeljük veletek néhány hét múlva! Ha van egy percetek, kérlek, kattintsatok erre a linkre, és töltsétek ki a menüre vonatkozó kívánságaitokat és bármely diétás igényt a szombat éjszakai étkezéshez.

Köszönöm! És egy emlékeztető, amelyet Clare kér, hogy mivel nagy buli lesz, legyetek szívesek világos, színes ruhákat viselni, én hozok világító botokat és rengeteg neon arcfestéket! Nagyon köszönöm xxx

http://marcosrestaurantbrighton.co.uk/

Jessica

Izgalmaaas! Glutén érzékeny vagyok, remélem, ez nem gond!

Egyáltalán nem probléma! Csak töltsd ki ezt is a linken.☺

Corinne

OMG, már alig várom! Van vegán lehetőség?

Abszolút! Ha megnézed ezt a linket, megmutatja az összes lehetőséget.

Rachel

JEEEEEEEE!! Hú! Annyira izgatott vagyok! Megkérdezhetem, hogy mi az öltözködési előírás? Szükség van arra, hogy különleges ruhákat viseljünk?

Én is ugyanilyen izgatott vagyok! Igen, a téma RAVE buli, ezért kérlek, hogy viselj világos ruhát.☺

Fran

Csodálatos!! OMG! Hozzak neon arcfestéket?

Nagyon kedves tőled, hogy felajánlod, de ne aggódj, én már beszereztem neon arcfestéket, ez meg van oldva!

Rachel

Nekünk kellene megvenni azokat a világító botokat!!

Nagy ötlet!! Már készenlétben vannak nálam.

Sarah

IGEN, annyira izgulok. Én nem eszem tenger gyümölcseit, ha ez OK!

Természetesen, nem gond! Figyelj arra, hogy jelezd ezt a diétás igényekben, amikor megnyitod ezt a linket.

Sarah

Nem vagyok allergiás, vagy ilyesmi, csak nem szeretem.☺

Ó, nem probléma! Több más jóízű lehetőség van a menüben, és csak egy tenger gyümölcsei, úgyhogy figyelj majd oda, amikor ráklikkelsz a linkre, és nézd meg, hogy mire gondolsz.

Mandi

Ez CSODÁLATOS lesz! Légyszi, kaphatok steak burgonyát?

Természetesen! Ha ezt a lehetőséget választod, amikor végignézed a linket, ahol minden fel van sorolva.☺

Naomi

Kitöltöttem a válaszokat, nagyon köszönöm a szervezést! Mit vegyünk fel a vacsorához? Fekete csokornyakkendőt vagy valami mást?

Köszönöm, hogy kitöltötted! A szombat éjszaka RAVE BULI, ezért kérlek, hogy valamilyen színes ruhát viselj.

Holly

Alig tudom kivárni, iszonyú sok munkánk van, így szükségem van rá, hogy elszabaduljak! Remek buli lesz, segítsek beszerezni a neon arcfestéket vagy valami hasonlót? Vagy ez nem olyan hangulatú lesz?

Nagyon köszönöm, de nem kell aggódni, nálam van neon arcfesték, használatra készen!

Jenna

Sajnálom, hogy problémát okozok, de most vegetáriánus vagyok, és nem ehetek tejterméket sem!! SAJNÁLOM!!

Ez egyáltalán nem probléma! Választhatsz egyet a vegetáriánus lehetőségek közül a linken, és csak írd oda a diétás igényekhez, hogy tejterméket sem fogyasztasz.

Anna

ALIG VÁROM!! Amikor azt mondod, hogy színes ruha, az lehet egy sárga ruha is? Sajnálom, de csak ilyen van.

Ez jól hangzik! Egy sárga ruha tökéletes lesz!

Carey

Sajnálom, hogy későn csatlakozom a partihoz, úgy látom, néhány újdonságot elszalasztottam! Szóval, mi is ez a buli?