Függöny

részlet

Translation entitled „Függöny”
© 1975, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: Curtain: Poirot’s Last Case
© 1975, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Gy. Horváth László
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © 2009, 2023 Gy. Horváth László
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 158 6

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Első fejezet

I.

Ki az, akit nem fogott el hirtelen valami fájó érzés, amikor újra átélt hajdanvolt élményeket, vagy újra hatalmába kerítette egy régi szenvedély?

Ezt már megtettem valamikor…

Miért indítanak meg annyira ezek a szavak?

Ezt kérdeztem magamtól, miközben a vonaton ültem, és a sík essexi tájat figyeltem az ablakból.

Mikor is volt, hogy errefelé utaztam, pontosan ezen a vidéken? Úgy éreztem akkor (ma már bizonyosan nevetségesnek hat), hogy eljárt fölöttem az idő! Megsebesültem abban a háborúban, amely számomra mindig is a háború marad – és amelynek emlékét szinte elsöpörte a második, még szörnyűségesebb háború.

1916-ban az ifjú Arthur Hastings azt hitte, öreg már, öreg, és véglegesen kialakult. Mennyire nem láttam, hogy számomra csak akkor kezdődött igazán az élet!

Azért vitt akkor a vonat, bár még nem is sejtettem, hogy találkozzak azzal az emberrel, akinek a hatása formálta és alakította később egész életemet. Tulajdonképpen régi barátomhoz, John Cavendishhez utaztam – az anyja nemrégiben ment férjhez másodszor, és volt egy vidéki kastélya, Styles. Felújítani egy kellemes, régi ismeretséget – ez volt minden, amit vártam, és nem is gondoltam, hogy hamarosan fejest fogok ugrani egy titokzatos gyilkosság sötét bonyodalmaiba.

Itt, Stylesban találkoztam újra azzal a furcsa kis emberrel, Hercule Poirot-val, akivel még Belgiumban ismerkedtem meg.

Jól emlékszem rá, mennyire megdöbbentem, amikor ez a bicegő kis figura, a hatalmas bajuszával, szembejött velem a falusi utcán.

Hercule Poirot! Attól fogva ő lett az én legkedvesebb barátom, az ő hatása alakította életemet. Vele voltam akkor is, amikor egy másik gyilkosra vadászva megismerkedtünk a feleségemmel, a legdrágább és legodaadóbb társsal, akit csak kívánhat magának az ember.

Feleségem most már argentin földben pihen; úgy halt meg, ahogy mindig is remélte, hosszú szenvedés, öregkori gyengeség nélkül. De nagyon magányos, nagyon boldogtalan embert hagyott maga után.

Ó! Ha még egyszer visszamehetnék – ha újra átélhetném az életemet! Ha ez volna az a bizonyos nap 1916-ban, amikor először utaztam Styles felé… Mennyi minden változott azóta! Hogy megritkultak az ismerős arcok! Stylest is eladták Cavendishék. John Cavendish meghalt, de a felesége, Mary (az a titokzatos, elbűvölő teremtés) még él, csak most Devonshire-ben lakik. Lawrence Dél-Afrikában telepedett le a feleségével meg a gyerekekkel. Változás – változás mindenütt.

De egyvalami, furcsamód, mégse változott. Stylesba tartottam, hogy találkozzak Hercule Poirot-val.

Hogy elképedtem, amikor megkaptam a levelét, ezzel a feladóval: Stylesi kastély, Styles, Essex!

Már csaknem egy éve múlt annak, hogy öreg barátomat utoljára láttam. Emlékszem, akkor is mennyire megrázott és elszomorított a találkozásunk. Borzasztóan megöregedett, és a köszvény majdhogynem nyomorékot csinált belőle. Egyiptomba utazott, hátha javul valamit az egészsége, ám levelének tanúsága szerint csak még rosszabb állapotban tért vissza. De sorai mégis vidámak voltak…

II.

„És nem keltette fel vajon, barátom, a kíváncsiságát a cím, ahonnan írok? Régi emlékeket ébreszt, nemdebár? Igen, itt vagyok Stylesban. Képzelje csak, azóta olyasmi lett belőle, amit manapság panziónak neveznek. Egy tipikus régi vágású brit ezredes vezeti – indiai emlékek, et cetera… Hogy jövedelmez is valamit, az a feleségének köszönhető. Nagyszerű asszony, de a nyelve szörnyen csípős, szegény ezredes rengeteget szenved tőle. A helyében én már rég kitekertem volna a nyakát!

Láttam a hirdetésüket az újságban, és úgy döntöttem, hogy még egyszer ellátogatok arra a helyre, ahol valamikor régen otthont leltem ebben az országban. Az én koromban már annak is örül az ember, ha újraélheti a múltat.

No és, képzelje csak, találtam itt egy urat, aki a maga lánya munkaadójának a barátja. (Akár egy francianyelv-lecke, olyan ez a mondat, nem?)

Rögtön kovácsoltam is magamnak egy tervet. Ez az úr rá akarja venni Franklinéket, hogy töltsék itt a nyarat. Nos, én pedig meghívom magát, és akkor mindnyájan együtt leszünk, en famille. Csodálatos lesz. Ezért hát, mon cher Hastings, dépêchez-vous, induljon minél hamarább. Rendeltem magának egy szobát fürdőszobával (tudja, modernizálták a jó öreg Stylest), és addig alkudoztam Luttrell ezredesnével, míg très bon marché meg nem egyeztünk. Franklinék és a maga bájos Judith lánya már néhány napja itt vannak. Mindent elintéztem, úgyhogy kifogásról ne is halljak!

A bientôt.

Barátja:

Hercule Poirot”

Az ajánlat csábító volt, így hát nem is haboztam sokáig, hogy eleget tegyek öreg barátom meghívásának. Nincsenek kötöttségeim, se állandó otthonom. Egyik fiam a haditengerészetnél szolgál, a másik megnősült, és Argentínában vezeti a birtokot. Grace lányom egy katonatiszt felesége lett, és Indiában él. Kisebbik lányom, Judith az, akit mindig is a legjobban szerettem, bár soha egy percre sem tudtam megérteni őt. Furcsa, fekete hajú, titokzatos gyermek, a mániája, hogy csak magában bízzon, s ezt sokszor megalázónak és elkeserítőnek éreztem. A feleségem megértőbb volt. Nem a bizalom hiánya ez Judith részéről, szokta mondani, hanem valami igen erős kényszer. De azért ő is, akárcsak én, aggódott a gyerekért. Judith érzelmei, mondogatta, túlságosan hevesek, felfűtöttek, és ösztönös tartózkodása megfosztja minden biztonsági szeleptől. Voltak időszakok, amikor furcsa, tűnődő hallgatásba süppedt, és vadul, szinte elszántan makacs is tudott lenni. Ő volt a család esze, így hát örömmel fogadtuk elhatározását, hogy egyetemre akar járni. Egy éve szerezte meg a természettudományi diplomát, és mindjárt titkárnői állást vállalt egy orvosnál, aki a trópusi betegségek terén folytat kutatásokat. A felesége beteges teremtés.

Néha az volt a gyanúm, hogy Judith rajongása a munkájáért, s az a ragaszkodás, amellyel munkaadója iránt viseltetik, arra mutat, hogy érzelmileg is érdekelt, de kapcsolatuk szigorúan hivatalos jellege mindig megnyugtatott.

Judith, azt hiszem, kedvel engem, de sohasem mutatja ki az érzéseit, szentimentális és divatjamúlt nézeteim ellen pedig – hogy az ő kifejezésével éljek – gyakran kikel, megvetően, türelmetlenül. Őszintén szólva, tartok egy kicsit a lányomtól.

Idáig jutottam elmélkedéseimben, mikor a vonat Styles St. Mary állomására ért. Az állomás mit sem változott. Elkerülte az idő. Most is a földek kellős közepén emelkedett, szemlátomást fölöslegesen és értelmetlenül.

De ahogy a taxi végigvitt a falun, tüstént felfedezhettem az idő múlását. Styles St. Mary a felismerhetetlenségig megváltozott. Benzinkutak, két új kocsma, bérházak monoton sora…

Hamarosan befordultunk Styles kapuján. Mintha megint eltávolodtunk volna modern korunktól. A park éppen olyan volt, ahogy az emlékezetemben élt, de a kocsifelhajtót elhanyagolták, s a kavics felett elburjánzott a gyom. Bekanyarodtunk, és a szemünk elé tárult a kastély. Kívülről mit sem változott; bizony ráférne már a festés.

Mint amikor annyi évvel ezelőtt megérkeztem, most is egy nő hajolt a virágok fölé. A szívverésem is elállt! Aztán az asszony felegyenesedett, és elindult felém, s én jót nevettem magamon. El se lehetett volna képzelni kiáltóbb ellentétet az erőtől duzzadó Evelyn Howard meg e között a nő között.

Törékeny öreg hölgy volt, sűrű, göndör, ősz hajjal, rózsaszín orcával és hideg, világoskék szempárral – ez a szempár éles ellentétben állt könnyed, nyájas viselkedésével, ami az én ízlésemnek kicsit már ömlengő volt.

– Hastings kapitány, ugye nem tévedek? – kiáltotta. – Nohát, és én csupa sár vagyok, még csak kezet sem adhatok. El vagyunk bűvölve, hogy itt üdvözölhetjük minálunk. Rengeteget hallottunk ám magáról! Hadd mutatkozzak be! Én vagyok Mrs. Luttrell. A férjemmel egy hirtelen elmezavarunkban megvettük ezt a kastélyt, és most megpróbálunk kihozni belőle valamit. Sose gondoltam volna, hogy egyszer még hoteltulajdonos leszek! De figyelmeztetem, Hastings kapitány, én nagyon anyagias vagyok. Mindent külön felszámítok!

Mindketten jót nevettünk, akár egy nagyszerű tréfán, de magamban arra gondoltam, hogy amit Mrs. Luttrell mond, valószínűleg szó szerint úgy is van. A „bájos öreg hölgy” modor mögött kovakőkeménységet éreztem.

Mrs. Luttrell időnként ír tájszólásban beszélt, de ereiben nem csörgedezett ír vér. Puszta szenvelgés volt csupán.

A barátom után érdeklődtem.

– Ó, szegény kis M. Poirot! Hogy várja magát! A kőszív is meglágyulna belé. Rettenetesen sajnálom, hogy annyit szenved!

Az épület felé ballagtunk, Mrs. Luttrell lassan lehámozta kerti kesztyűjét.

– És itt van a maga bájos leánya is – folytatta. – Micsoda gyönyörű teremtés! Mi borzasztóan csodáljuk valamennyien. De én, tudja, régimódi vagyok, és szégyennek, sőt bűnnek tartom, hogy egy ilyen lány, akinek estélyekre kéne járnia, meg fiatalemberekkel táncolnia, nyulakat trancsírozzon, és a mikroszkóp fölött görnyedjen álló nap. Hagyja az ilyesmit az öregasszonyokra, én azt mondom.

– Hol van Judith? – kérdeztem. – Itt van valahol?

Mrs. Luttrell, ahogy a gyerekek mondják, „grimaszt vágott”.

– Ó, szegény lány. Be van zárva abba a műterembe a kert végében. Dr. Franklin bérelte ki tőlem, már be is rendezte mindenfélével. Ketrecszámra tartja a tengerimalacot… szegény párák!… meg egereket, meg patkányokat. Nem vagyok biztos benne, hogy szeretem ezt a rengeteg tudományt, Hastings kapitány! Ó, itt jön a férjem!

Luttrell ezredes abban a pillanatban tűnt elő a ház sarka mögül. Igen magas, sovány öregember volt, sápadt arccal, szelíd, kék szempárral, és bizonyára szokása lehetett, hogy időnként határozatlanul meg-meghúzogatta kis fehér bajuszát.

Viselkedése tétova, ideges természetre vallott.

– Ó, George, nézd csak, megjött Hastings kapitány!

Kezet ráztunk.

– Az öt… izé… negyvenessel jött, ugye?

– Mi mással jött volna? – szólt rá élesen Mrs. Luttrell. – Különben is, nem mindegy? Vezesd föl, és mutasd meg a szobáját, George! Lehet, hogy rögtön be akar menni M. Poirot-hoz… vagy teázna előbb?

Megnyugtattam, hogy nem kérek teát, inkább megyek, és üdvözlöm a barátomat, mire Luttrell ezredes így szólt:

– Rendben. Jöjjön, menjünk. Azt hiszem… izé… fölvitték már a csomagjait, ugye, Daisy?

– Az a te dolgod, George. Én a kertben voltam. Nem csinálhatok mindent egymagam – mondta Mrs. Luttrell csípősen.

– Nem, nem, persze hogy nem. Majd… majd én utánanézek, drágám.

Előrement a főlépcsőn, én pedig követtem. A bejáratnál összeütköztünk egy ősz hajú, sovány emberkével, aki épp kifelé rohant, kezében távcsővel. Bicegett, az arca kisfiúsan kipirult izgalmában.

– Egy b-barátkapárt láttam, f-fészket raknak lenn a jávorban – dadogta sietve.

Beléptünk a hallba.

– Ez Norton – mondta Luttrell. – Rendes fickó. Bolondul a madarakért.

Benn a hallban egy jól megtermett férfi állt az asztal mellett. Szemmel láthatólag épp az imént telefonált. Felpillantott, és kijelentette:

– Legszívesebben felakasztanék, kibeleznék és felnégyelnék minden építési vállalkozót. Semmit se tudnak rendesen megcsinálni, az ördög vinné el őket!

Hangja olyan komikusan lemondónak tűnt, hogy mindketten elnevettük magunkat. Első pillantásra rokonszenvesnek találtam ezt az embert. Nagyon jóképű volt, bár túl járt az ötvenen; arcbőre alaposan lebarnult. Úgy nézett ki, mint aki ideje jó részét a szabadban tölti; olyan típusnak tűnt, mely egyre ritkább mostanában: a régi iskolához tartozó angol férfi szókimondó, szabad életet kedvelő, parancsolni is tudó típusának.

Alig lepődtem meg, amikor Luttrell ezredes bemutatta: Sir William Boyd Carringtonnak hívták. Tudtam, hogy egy indiai tartomány kormányzója volt, és igen sikeresen működött. Elsőrangú lövésznek, híres vadásznak ismerte mindenki. Az a fajta ember, gondoltam szomorúan, akiből már nemigen születik több elkorcsosult korunkban.

– Aha – mondta. – Örülök, hogy személyesen is megismerhetem a híres mon ami Hastingset. – Felnevetett. – Az a kedves öreg belga rengeteget mesél magáról, tudja. No és, persze, itt van a lánya is. Csinos lány.

– Alig hiszem, hogy Judith sokat mesélne rólam – feleltem mosolyogva.

– Nem, nem, ő nagyon modern teremtés. Ezek a lányok manapság szinte röstellik bevallani, hogy apjuk és anyjuk is van.

– A szülő – mondtam – tulajdonképpen szégyellni való dolog.

Elnevette magát.

– Nos… nekem nincs ilyen problémám. Sajnos, nincsenek gyermekeim. A maga Judith lánya nagyon szemrevaló teremtés, csak fenemód művelt. Az ember szinte fél tőle.

Felemelte a kagylót.

– Remélem, nem bánja, Luttrell, ha a pokolba küldöm a központjukat. Nem vagyok valami türelmes fickó.

– Rájuk is fér – mondta Luttrell.

Elindult fölfelé a lépcsőn, én utána. Végigmentünk a kastély bal szárnyán, a végén megálltunk egy ajtó előtt, s csak akkor jöttem rá, hogy Poirot ugyanazt a szobát foglalta le nekem, amelyikben annak idején laktam.

Itt is nyomot hagyott a változás. Ahogy végigmentem a folyosón, egy-két ajtó nyitva állt, s így láthattam, hogy a nagy, régimódi hálószobákat elválasztották, és több kisebb helyiséget csináltak belőlük.

Az én szobámban, mely annak idején sem volt valami nagy, semmi sem változott, ha nem számítom, hogy bevezették a meleg vizet, s a szoba egy részét leválasztották mosdófülkének. Olcsó, modern bútorokkal volt berendezve, és ez kissé kiábrándított. Olyan bútorokat szerettem volna látni, amelyek jobban illenek a kastély stílusához.

A poggyászom már a szobában volt; az ezredes elmagyarázta, hogy Poirot éppen velem szemben lakik. Indult volna, hogy átkísérjen, amikor éles kiáltás hangzott fel a hallból:

– George!

Luttrell ezredes megrezzent, akár az ideges ló. Keze a bajuszára tévedt.

– Én… én… minden rendben? Csengessen, ha…

– George!

– Megyek, drágám, máris megyek.

Végigloholt a folyosón. Egy percig még ott álltam, elnéztem, ahogyan rohan. Aztán, immár hevesebben dobogó szívvel, bekopogtam Poirot ajtaján.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Utóirat – Arthur Hastings kapitány jegyzete

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0
Veteran Typewriter – Freeware by Koczman Bálint