Alternatív honfoglalás

antológia

Pető Zoltán: Rokoni vér

(részlet)

(...)

Csolt úr a kolostor eltorlaszolt kapuja elől, a dombtetőről figyelte, hogy a horka haditábora a domb lábánál lassan lángba borul, figyelte, hogyan égnek a jurták. Aba hatalmas, magasan lobogó zászlókkal felékesített, hármas sátorpalotája is lángra kapott már a pikt hosszúíjászok nyilaitól, és a karós árkokban íjaktól, gerelyektől felnyársalt emberek, megyeriek és szövetségeseik, skótok és piktek teste feküdt szorosan egymásra torlódva.

Csoltnak éppen csak annyi ideje maradt még, hogy megparancsolja az ezred- és századparancsnokainak, hogy rázzák fel, és állítsák a csata rendjébe az embereiket, aztán keressenek jól védhető pozíciót a domb körül. A hegyek mintha azon reggelen megelevenedtek volna. Csak Ármány tudta, hogy a járhatatlan felföld mely sötét szakadékában, mely istenverte barlangrendszer mélyén rejtőzött el a vadaknak ez a hatalmas serege, amely most özönlött kifelé a párákban úszó hegyek gyomrából. Alig hagyta el a horka a tábort, Csolt úr alig búcsúzott a vezértől, máris hozták a gyepűőrök a hírt, hogy Brian király emberei tartanak felfelé a völgyekben, hogy tanyák és falvak lángokban állnak, és a seregek minden oldalról körül lettek véve.

– Feszítsétek az íjat! – kiáltotta, szablyáját az égnek szegezve. – Induljon az első roham!

A domboldalban, a karós árkok mögött sorakozó megyeri lovasíjászok sorra lazították meg az íjakat, zászlójelek repültek, és az ellenség hirtelen támadásától megzavart tümenek lassanként kezdtek felsorakozni.

– Parancsnok! – hallotta maga mellett Dengezik hangját. – Ha megengedsz egy tanácsot!

Csolt összeszorított foggal bólintott. Dengezik, a Felső-Germániai nagytarkan fia legalább húsz évvel fiatalabb volt nála, és bármilyen jókötésű legénynek tűnt, Csolt nem esküdött volna meg a hét ősére, hogy járt-e már valaha csatában. De Mundzuk nagykirály követe volt, rangban, gazdagságban messze fölötte álló. A méltóság és a rang tisztelete, a gyermekkorától vasszigorral belé nevelt illem nem engedte meg számára, hogy hallgatást parancsoljon neki, Mundzuk király követének, habár legszívesebben ezt tette volna.

– Nézd azokat a sorokat ott! – mutatott a hun az ellenség sorai mögött felfejlődő különös lovasokra. – Ismerem jól, az iszlám prófétájának zászlaja!

Csoltnak csak most tűnt fel, hogy kik nyargalnak ott az erdőszélen, félholddal és csillagokkal kifestett zöld zászlók alatt. A fejükön turbán, mellükön messziről csillant a sodronyháló. Hát valóban idáig ért Rómából a kalifa keze? Hogyan lehetett képes Brian főkirály az ír szigetről idáig szállítani ezeket az ördögi lovasokat úgy, hogy a megyeri hajók mindezt ne vegyék észre? Hát valóban árulók vannak mindenütt, lehetséges, hogy a horka semmiről sem tudott? Vagy esetleg… ő maga tervelte ki az egészet?

Csolt egészen megzavarodott. Ha szándékos volt, a horka titokban valóban megalkudott a főkirállyal, és ha minden, minden csak színjáték, akkor valóban semmi nem számít tovább. Talán a horka valóban a végső hatalmat akarja, és ő maga akarja elveszejteni Fajszt? Talán ő maga áll a szent fejedelem ellen megkísérelt merénylet mögött? Ezek a kérdések már napok óta feszítették Csolt fejét, de mind ez idáig még gondolatban sem akarta kimondani őket, nehogy megidézze a bajt.

– Az istenekre! – mordult. – Ismerem én is azt az átkozott zászlót! De mi mást tehetnénk, mint hogy kitörünk ebből a katlanból? Most hozták a hírt, hogy az erdőben nyílvetőik is vannak, balliszták, katapultok!

– Bátorkodlak emlékeztetni téged, uram – mondta, már hidegebb hangon Dengezik –, hogy Mundzuk nagykirály nem harcolni küldött engem ide, hanem azért, hogy jó hírt hozzak neki. Urad eltávozott, miután szót váltottunk, és mi azonnal csapdába estünk a földeteken. Tudod, hogy mekkora szégyen lenne számomra és nemzetségem számára is, ha nem harcolnék együtt veled, Csolt vezér! De Tengri nevére kérlek, ne vezényelj most rohamot a kalifa dzsihád-harcosai ellen, mert láttam már ilyet, a pajzsfal felbomlik majd, és hidd el nekem, az embereid nem élik túl azt a rohamot!

– Akkor mégis mit akarsz, mit tegyek? – Csolt dühödten fújt egyet, és úgy érezte, mintha a homloka lángba borult volna. – Hagyjam el a kolostor dombját, és engedjem őket áttörni a karós árkon? A kolostorban sebesültek, nők és gyermekek vannak, és szenvedő betegek. Hagyjam magára a tábort, engedjem azt is, hogy kifosszák a várost mögöttünk, mely nélkülünk nem állhat meg, és bevegyék magukat a falai közé?

Dengezik lassan bólintott.

– Vagy pedig rohamozz, de ne csak egy tümennel, hanem mozdítsd ki az összes harcosodat. Ha az istenek veled vannak, győzhetsz, bár a veszteségeid így is, úgy is súlyosak lesznek.

Csolt mélyre szívta a levegőt, miközben Brian király egyre növekvő seregét nézte a síkon. A dzsihád-harcosok az erdőkből szivárogtak elő, mögöttük ír hosszúíjászok jöttek kúp alakú sisakban, pikt dárdások és kopjások, és ki tudja, még mennyi és miféle nép. Csolt mindenütt csak befont, vörös vagy szőke szakállakat látott, borotvált fejeket és kék harántcsíkokkal kifestett arcokat. Kelta-keresztes vagy támadó oroszlánt és tengeri szörnyeket ábrázoló zászlók feszültek a szürke egeknek, ahogyan csak jöttek és jöttek, a dobok döngtek, egyre hangosabban és hangosabban.

– Döntöttem, követ – szólt hideg eltökéltséggel a hangjában. – Teljes rohamot vezényelek, teljes rohamot, és döntse el az Ég-atya, hogy meghagyja-e az életünket! A rohamot magam vezetem. Követsz-e?

– A döntés a te kezedben van, parancsnok – mondta lassan fejet hajtva a fiatal hun. – Én és Ete úr a megkötött szövetség jegyében követünk téged. Ha én meghalok, és te túléled, csak annyit kérek tőled, Csolt vezér, vidd el ezt az arany napkorongot Mundzuknak, hogy tudja, hűséges szolgája voltam.

(...)