Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

Chabert ezredes

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Honoré de Balzac

CHABERT EZREDES

fordította:
Mikes Lajos

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-274-6 EPUB

ISBN 978-963-559-275-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
Le Colonel Chabert

első kiadás: 1832

az elektronikus változat az 1924. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Antoine Jacques Philippe de Marigny de Mandeville
(1811 – 1890) portréja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Chabert ezredes

- Nini! Itt van megint az ócska lovaglókabátunk!

Egy írnok kiáltott fel így, abból a fajtából, amelyet az irodákban kifutónak neveznek s aki e pillanatban pompás étvággyal beleharapott egy darab kenyérbe. Kitépett a fogaival egy kis belet, golyóbist csinált belőle és csúfolódva kihajította a tolóablakon, amelyre rátámaszkodott. A jól irányzott golyóbis visszapattant csaknem az ablak magasságáig, miután eltalálta egy idegennek a kalapját, aki éppen az udvarán haladt keresztül egy Vivienne utcai háznak, amelyben Derville ügyvéd lakott.

- Ugyan, Simonnin, ne ostobáskodjék az emberekkel, mert kiteszem a szűrét. Akármilyen szegény is egy kliens, mégis csak ember, az ördögbe is! - szólt az irodavezető, félbeszakítva egy költségjegyzéknek az összeadását.

A kifutó, úgy, mint Simonnin is, rendszerint tizenhárom-tizennégy esztendős fiú, aki valamennyi irodában az irodavezető legközvetetlenebb alárendeltje; ennek a megbízásait és a szerelmes leveleit intézi és emellett széthordja a végzéseket a törvényszéki szolgáknak és elviszi a bírósághoz a beadványokat. Erkölcseinél fogva párizsi csirkefogó, hivatásánál fogva jogcsavaró Az efféle fickó csaknem mindig kíméletlen, féktelen, fegyelmezhetetlen, rímkovács, csúfondároskodó, kapzsi és renyhélkedő. Mindazáltal csaknem valamennyi ilyen kis írnoknak van öreg édesanyja, aki az ötödik emeleten lakik és akivel megosztja a maga harminc-negyven franknyi havi járandóságát.

- Hogyha ember, akkor miért nevezi őt ócska lovaglókabátnak? - vágott vissza Simonnin olyan arccal, mint a kis diák, mikor hibán kapja a tanítómesterét.

És hozzá látott megint a kenyeréhez meg a sajtjához, nekivetve vállát az ablakfóliának, mert állva pihent, a cipője orrán, féllábát fölemelve és a másikhoz támasztva, mint a konflislovak.

- Hogyan tréfálhatnók meg ezt a fura figurát? - szólt halkan a harmadik írnok, Godeschal, abbahagyva egy kérvénynek az okfejtését, amelyet a negyedik írnok mindjárt tisztázott, s amelynek egyidejűleg két, vidékről fölkerült újonc írta egy-egy másolatát. Azután folytatta a rögtönzését... De a maga nemes és jóságos bölcsességében, tizennyolcadik Lajos őfelsége, (betűvel kiírni a számot hé! Desroches, maga bölcs, aki a tisztázatot írja!) abban a pillanatban, amikor megint kezébe ragadta királyságának gyeplőjét, megértette... (ugyan mit értett meg ez a vastag bohóc?) a magasztos hivatást, amelyre az isteni gondviselés szólította!... (felkiáltó jel és hat pont: a bíróság sokkal istenfélőbb, semhogy ezt elhagyhatnók), és első gondolata az volt, mint az alább hivatkozott rendelet kelte is bizonyítja, hogy jóvá tegye azt a sok szerencsétlenséget, melyet forradalmi időnknek szörnyű és szomorú csapásai okoztak, visszaadván hűséges és számos szolgáinak (a «számos» oly hízelgés, amely bizonyára tetszeni fog a törvényszéknek) minden el nem adott birtokaikat, tartoztak légyen akár az állami javakhoz, akár a korona rendes vagy rendkívüli jószágaihoz, avagy tartoztak légyen közintézetek javadalmaihoz, mert módunkban van és módját tudjuk ejteni, hogy bebizonyítsuk, hogy ez a szelleme és értelme annak a híres és annyira törvényszerű rendeletnek, amely kelt...

- Várjanak csak, - szólt Godeschal, a három írnoknak, - ezzel az istentelen mondattal éppen megtelt az oldalam. - Nos, - folytatta, megnedvesítvén nyelvével beadványa hátát, hogy bélyeges papirosának vastag lapját átfordíthassa; - nos, ha meg akarja tréfálni, mondja neki azt, hogy a főnök csak hajnali két és három óra között beszélhet az ügyfeleivel; majd meglátjuk, eljön-e a vén lator! - És Godeschal megint folytatta a megkezdett mondatot: - amely kelt... Itt tartanak? - kérdezte.

- Igen, - kiáltott a három másoló.

Egyszerre folyt tovább minden: a kérvény, a csevegés és az összeesküvés.

- Amely kelt... Ejnye, Boucard apó, mikor is kelt a rendelet? Pontot az «i» betűkre, teringettét! Ez lapokra rúg.

- Teringettét! - ismételte az egyik másoló, mielőtt Boucard, az irodavezető, felelt volna.

- Micsoda, maga leírta a teringettét? - kiáltott Godeschal, szigorú, de egyúttal gúnyos arccal tekintve az egyik újoncra.

- Csakugyan, - szólt Desroches, a negyedik írnok, szomszédja másolata fölé hajolva, - leírta: Pontot az «i» betűkre és teringetét egy «t»-vel...

Valamennyi írnok harsogó hahotára fakadt.

- Ugyan, Hure úr, ön azt hiszi, hogy a teringettét jogi kifejezés és azt állítja, hogy Mortagne-ból való! - kiáltott Simonnin.

- Húzza jól keresztül! - szólt az irodavezető. - Ha a költség megállapító bíró efféle dolgokat látna, azt mondaná, hogy kontármunkát végzünk! És ön kellemetlenségeket okozna a főnöknek. Óvakodjék efféle ostobaságoktól, Hure úr! Normandiai létére, hogy írhat folyamodványt gondatlanul? Ez a hapták!-ja az írnok testületnek.

- Amely kelt... kelt? - kérdezte Godeschal. - Ugyan mondja meg már, Boucard, mikor kelt?

- 1814. júliusában, - felelte az irodavezető, anélkül, hogy abbahagyta volna munkáját.

Kopogtak az iroda ajtaján. A terjengős folyamodvány mondata elakadt, öt harapós írnok egytől-egyig eleven, gúnyos szemű és fürtös fejű, kapta fel az orrát az ajtó felé, miután harsány hangon valamennyi ezt kiáltotta: - Szabad! - Boucard beletemette az arcát egy halom aktába, bírósági nyelven pörcsomóba, és tovább bajlódott a költségjegyzékkel, amelyen dolgozott.

Az irodát, amely nagy helyiség volt, az a remek kályha díszítette, amelyet megtalál az ember a jogcsavarás valamennyi barlangjában. A csövek átlósan metszették a szobát és a falba épített kandallóban találkoztak, amelynek márványlapján kenyérdarabkákat, Brie sajt háromszögletű darabjait, friss sertéskarajokat, üvegeket és az irodavezető csésze csokoládéját lehetett látni. Az ételszag olyan pompásan keveredett a mértéktelenül fűtött kályha bűzével s az irodák és régi iratok sajátságos illatával, hogy a rókabűzt sem lehetett volna megérezni benne. A padlót telehordták már sárral és hóval az írnokok. Az ablak mellett volt az irodavezető hengeres íróasztala s ehhez támaszkodott háttal a második írnok kis asztala. A második írnok e pillanatban jelentést írt eljárásáról a bíróságnál. Reggel nyolc-kilenc óra lehetett. Az iroda minden dísze, minden iroda dicsősége, azok a nagy sárga cédulák voltak, amelyek ingatlanfoglalásokat, eladásokat, vagyonközösséget megszüntető árveréseket, végleges vagy ideiglenes ráütéseket hirdettek. Az irodafőnök mögött rengeteg nagy aktaszekrény volt, amely elfoglalta a falat a mennyezettől a padlóig. A szekrény minden rekesze zsúfolva volt iratcsomókkal, amelyekből töméntelen cédula és piros fonalvég lógott ki, különleges látványossággá téve a pörcsomókat. A szekrény alsó rekeszei tele voltak a használásban megsárgult és kék papirossal szegélyezett karton borítékokkal, amelyeken azoknak a fontos klienseknek a neve volt, akiknek zsírós ügyeit ebben a pillanatban főzték. A piszkos ablaküvegek nem igen bocsátották keresztül a napvilágot. Általában, február havában csak igen kevés Párizsban az olyan iroda, amelyben tíz óra előtt lámpa nélkül lehet írni, mert az irodák - és ez eléggé érthető - mind elhanyagolt állapotban vannak: az egész világ megfordul bennük, senki sem marad ott, semmiféle személyes érdek nem fűződik ahhoz, ami annyira mindenkié; sem az ügyvéd, sem a pörös felek, sem az írnokok nem törődnek oly helynek az intelligenciájával, amely némelyek számára átjáró hely, a főnök számára pedig laboratórium. A mocskos ingóság átszáll az egyik ügyvédről a másikra, oly kegyeletes lelkiismeretséggel, hogy egyik-másik irodában ma is vannak még hátralék-dobozok, pergament-szíjas tokok, és a Chlet prókátoraitól eredő zacskók, a Chlet a Châtelet rövidítése lévén, amely a régi rend idejében a mai elsőfokú bíróságnak felelt meg. Ebben a vastag porréteggel lepett, sötét irodában, csak úgy, mint a többiben, volt tehát valami, ami visszariasztotta a pörösködőket, s ami a legvisszataszítóbb párizsi szörnyűségek egyikévé tette. Valóban, ha a nedves sekrestyék, ahol az imákat lemérik és megfizettetik, mint a fűszert; ha a zsibárusok raktárai, ahol rongyok lobognak, amelyek elhervasztják az élet minden illúzióját, megmutatván, mi a vége ünnepeinknek; ha a költészetnek ezek a kloákái nem volnának meg, akkor az ügyvédi iroda volna a társadalom műhelyei között a legrémesebb. De úgy vagyunk ezzel, mint a játékbarlanggal, a bírósággal, a lutriirodával és minden rossz hírű hellyel. Miért? Talán ezeken a helyeken a lélekben lejátszódó dráma közönyössé teszi az embert a mellékes dolgok iránt; megmagyarázná ez a nagy gondolkodók és a nagyratörők egyszerűségét is.

- Hol a tollkésem?

- Most reggelizek!

- Vígyen el az ördög, malac esett a kérvényre. - Csitt, urak!

Ez az össze-vissza kiabálás egyszerre hangzott abban a pillanatban, mikor az öreg pörösködő betette maga mögött az ajtót azzal az alázatossággal, amely annak, aki szerencsétlen, megfosztja minden mozdulatát a természetességtől. Az ismeretlen megpróbált mosolyogni, de arcának izmai elernyedtek, mikor a hat írnok kérlelhetetlenül közönyös ábrázatán hiába kereste a nyájasság bármi jelét is. Aminthogy kétségtelenül hozzá volt szokva ahhoz, hogy ítéletet formáljon magának az emberekről, igen udvariasan a kifutóhoz fordult, azt remélve, hogy ez a vézna fiú barátságosan felel majd neki.

- Beszélhetek a főnökével, uram?

A kaján kifutó felelet helyett balkeze ujjaival ráveregetett a fülére, mintha azt akarta volna mondani a szegény embernek: Süket vagyok.

- Mi tetszik, uram? - kérdezte Godeschal, aki e kérdés közben lenyelt egy akkora darab kenyeret, hogy más közönséges halandó megfulladt volna bele, meglóbálta a kezét és keresztbe rakta a lábait, úgy, hogy a levegőbe emelt lába a szeméjig ért.

- Ötödször vagyok itt, uram, - felelt a szegény bűnös. - Beszélni szeretnék Derville úrral.

- Üzleti ügyben?

- Igen; de csak ő neki magának magyarázhatom el...

- A főnök alszik; ha bonyolult kérdésben óhajtja a tanácsát, a főnök csak éjfélkor dolgozik komolyan. De ha lesz szíves elmondani nekünk a dolgot, mi is éppúgy...

Az ismeretlen nem vesztette el türelmét. Nézelődni kezdett szerényen, mint a kutya, amely idegen konyhába osonván be, veréstől fél. Hála állapotuknak, az írnokok nem tartanak soha tolvajoktól; nem gyanakodtak hát a lovaglókabátos emberre sem és megengedték neki, hogy szemügyre vegye a helyiséget, amelyben hiába keresett széket, hogy megpihenjen, mert láthatóan el volt fáradva. Az ügyvédeknél rendszer, hogy irodájukban nem igen tűrik a székeket. A közönséges kliens, ha megunta saját lábán állva a várakozást, morogva elmegy, de nem rabolja el legalább azt az időt, amelyet egy régi prókátor mondása szerint nem lehet felszámítani.

- Uram, - felelte, - az imént volt szerencsém már közölni önnel, hogy ügyemet csak Derville úrral beszélhetem meg; megvárom, amíg felkel.

Boucard befejezte az összeadását. Megérezte csokoládéjának az illatát, felállt nádszékéről, a kandallóhoz ment, végig mérte tetőtől-talpig az öreget, szemügyre vette a lovaglókabátot és leírhatatlanul elfintorította az arcát. Valószínűleg azt gondolta, hogy ebből a kliensből akárhogy csavarnák is, egy fillért ki nem lehetne préselni; közbe szólt hát röviden és határozottan, hogy megszabadítsa az irodát egy rossz ügyféltől:

- Úgy van, uram, amint mondják. A főnök csak éjszaka dolgozik. Ha komoly dolga van vele, akkor azt tanácsolom, jöjjön vissza éjjel egy órakor.

A pörös fél bambán ránézett az irodavezetőre, s egy pillanatig meg sem moccant. Az írnokok, akik megszokták már az arcnak mindennemű elváltozását és mindazt a sok fura ötletet, amely a pörös feleket jellemző határozatlanságból és tépelődésből ered, tovább ettek, olyan zajt csapva rágószerveikkel, mint a lovak a szénakas előtt, és nem törődtek többé az aggastyánnal.

- Eljövök hát ma este, uram, - szólt végül az öreg, aki a szerencsétlenek sajátos makacsságával akarta hibán kapni az emberiséget.

A nyomorúságnak egy módja van csak a csúfolódásra: igaztalan megtagadásokra kényszeríteni az igazságosságot és a jótékonyságot. A szerencsétlenek, amikor rábizonyították a társadalomra hazug voltát, mohóbban menekülnek vissza megint az Isten ölébe.

- Micsoda tökfej! - szólt Simonnin, meg sem várva, hogy az aggastyán betegye az ajtót.

- Mintha a sírból kelt volna ki, - szólt az írnok.

- Valami ezredes, aki régi követelését akarja behajtani, - szólt az irodavezető.

- Nem; valami régi kapus lesz, - szólt Godeschal.

- Fogadjunk, hogy nemes ember, - kiáltott Boucard.

- Fogadok, hogy portás volt, - felelte Godeschal. - Csak a portásokat áldja meg a természet olyan kopott, pecsétes és alul lerongyolódott lovaglókabáttal, mint amilyen azé az öreg bácsié. Hát nem látta, hogy a csizmája lyukas és ferdére taposott, a nyakravalóját pedig ingnek használja? A hidak alatt aludt.