Tartalomjegyzék

Alíz

Ryan

Alíz

Ryan

Alíz

Ryan

Alíz

Ryan

Alíz

Ryan

Alíz

Ryan

Alíz

Ryan

Alíz

Ryan

Alíz

Ryan

Alíz

Ryan

Alíz

Ryan

Alíz

Ryan

Alíz

Ryan

Köszönetnyilvánítás

Abby Winter

Leomló falak

©Abby Winter

Szerkesztette: K. Zsófi

Borítóterv: Ashley Redwood

Tördelés: NewLine kiadó

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/abbywinter2017/

Felelős kiadó: Gibicsárné Szabó Noémi

Bakháza, 2020.

epub ISBN: 978-615-6182-17-3

mobi ISBN: 978-615-6182-18-0

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Alíz

Amikor azt gondoltam, hogy meghoztam életem legnehezebb és legfájdalmasabb döntését, nem hittem, hogy lehetek még igazán boldog.

Miután három hónapig nyalogattam a sebeimet – hol a szüleimnél, hol a barátnőmnél –, vége lett a tanévnek. Jött a nyár és én nem tudtam, mihez kezdjek. Soha nem éreztem magam ilyen elveszettnek. Egy júliusi reggelen a barátnőm, Gréta keltett fel.

– Ébredj Csipkerózsika! – kiabált a szobámba, miután akkora hévvel nyitott be, hogy az ajtó nekivágódott a mögötte lévő szekrénynek.

– Mi bajod? – kérdeztem ordítva. Próbáltam a takaróm alá bújni, de ő volt a gyorsabb és lerántotta rólam. – Normális vagy? Mit üvöltesz hajnalok hajnalán?

– Tessék? Tudod te mennyi az idő? Honnan is tudhatnád, hiszen két napja még az orrodat sem dugtad ki a takaró alól – mondta tovább a magáét. – Nem csinálhatod ezt tovább! Érted? Ez nem te vagy! Az az Alíz, akit én ismerek már rég felállt volna, felvette volna a kesztyűt és továbblép.

– Hagyd abba! Nincs kedvem az okosságaidhoz. Menj ki! Kérlek! – kértem, miközben összegömbölyödtem. Ekkor odalépett az ágyamhoz, leült a szélére, én pedig hátat fordítva neki, a fal felé fordultam.

– Ne csináld, drágám! Muszáj összeszedned magad – mondta sajnálkozva. – Nem teheted ezt magaddal.

Erre a mondatra újra a könnyeimmel küszködtem – amiket sajnos még mindig nem tudtam megfékezni –, így halk zokogásba kezdtem.

– Ezt te nem érted – nyökögtem két szipogás között. – Mégis minek? Kinek? Hmm? – Ő semmit nem szólt, csak bátorítóan a vállamat simogatta.

– Alíz, ne csináld!

– Nincs kinek, érted? Megmondanád, mihez kezdjek ezek után? – Felé fordultam, miközben felemeltem a hangom. – Szerinted mégis mit kellene tennem? Itt vagyok 38 évesen, és nincs semmim. – A mondatom végén már jóformán üvöltöttem, az újra felébredő elkeseredettségtől.

– Ez nem igaz – mondta halkan. – Mi itt vagyunk neked. A szüleid is támogatnak, és én is itt vagyok. – Simogatta meg a könnyes arcom. – És ma vár egy kis meglepetés – mondta egyre nagyobb mosollyal az arcán.

– Na, azt már nem! Megint te és a meglepetéseid! – duzzogtam, miközben kikászálódtam az ágyamból, ami nem volt egyszerű.

– Még azt sem tudod, milyen lesz. Nem viszlek sehova, megígérem. Csak azt kérem, hogy menj, zuhanyozz le, vegyél fel valami kényelmeset, addig én a nappaliban várlak.

– Feltétlenül szükség van erre? – kérdeztem enyhe gúnnyal a hangomban.

– Nem, de én nagyon szeretném – nézett rám a kis őzike szemeivel. Tudta, hogy erre soha nem mondanék nemet. Sokat köszönhettem neki. Már gyerekkorunk óta – lassan harminc éve – a legjobb barátnők voltunk.

– Oké, oké. Rendben. Csak ne nézz így rám! – mondtam feltartva mindkét kezem.

Erre olyan mosolyt villantott, hogy nekem is megrándult az ajkam. Mosolyogni még nem tudtam. Ahhoz túl sok és túl nehéz döntéseket kellett meghoznom, és nem csak három hónappal ezelőtt, hanem már előtte is.

Gréta kiosont a szobámból, én pedig összeszedtem a szétszórt szennyes ruhákat a padlóról, majd a szekrényemből kivettem egy melegítőt és egy jobb napokat látott pólót, aztán elmentem fürdeni, ahogy kérte.

Akkor még nem sejtettem, hogy az életem gyökeresen megváltozik – olyan fordulatot vesz, amire soha nem számítottam.

A fürdőbe lépve felkapcsoltam a villanyt és újabb sokkot kaptam. Belenéztem a tükörbe… Nem kellett volna. Az utóbbi időben valóban nem néztem ki jól. Na, nem mintha valaha is elégedett lettem volna magammal, de ez a mostani ábrázat már tényleg túlzás volt. Igaza volt Grétának, ideje volt összeszednem magam. Túl kellett lépnem az elmúlt évek eseményein és meg kellett próbálnom újrakezdeni az életemet.

Levettem a hálópólómat, majd megnyitottam a csapot a tusban. Mindig imádtam a meleg vizet, de ma kimondottan jól esett. A vízsugár alá álltam, az arcomat az esőztető felé fordítottam, és hagytam, hogy a finom meleg víz eláztasson. Amint lehunytam a szemem, újra előjöttek a folyton felmerülő kérdések.

Jól döntöttem, hogy otthagytam a férjemet, a lakásunkat, az életet, amit az utóbbi tizenöt évben felépítettünk? Lehet-e ennyi idősen újra kezdeni teljesen a nulláról? Hogyan folytassam? Merre menjek? Az állásom a suliban sem biztos. Túl sok ez egyszerre.

A döntést is nehéz volt meghozni, de együtt élni vele sokkal borzasztóbb. De abban napról napra biztosabb voltam, hogy jól döntöttem. Vagy legalább is megpróbáltam meggyőzni magam. De a körülöttem lévők is ezt mondták, vígasztaltak, ha ennyire nem tudtunk egyetérteni a legfontosabb kérdésben, akkor az nem működött volna egy életen át. Na, igen, lehet, hogy igazuk volt. Csak én mindig azt gondoltam, van olyan erős a kapcsolatunk, hogy ezt is kibírja. Hogy együtt kitaláljuk a megoldást. Illetve, hogy Gábor tud engedni, esetleg meggondolja magát. De van, amit nem lehet erőltetni és ez pont az.

Felvettem a földről a kedvenc gyümölcsös samponomat és elkezdtem megmosni a fekvéstől megtépázott hajamat. Nem kellett sokat bajlódnom, mert elég silány hajszerkezetem volt. Nem kevés, csak borzasztó vékony szálú volt, a színét anyukámtól örököltem. Azt hiszem, erre szokták mondani, hogy olyan seszínű. Se nem barna, se nem szőke. Bár próbáltam picit feldobni egy kis szőke melírral, amire igazán ráfért már egy kis újítás. Besamponoztam a hajam, majd a tusfürdőmért nyúltam, és a szivacsomra tettem egy nagyobb mennyiséget. Imádtam a sok habot. Ezek a kis örömök voltak manapság a napjaim fénypontjai. Amint megvolt a megfelelő mennyiség, a hasamat kezdtem mosni és akkor megint a tűnyomokra pillantottam. Még mindig meg volt a helye az injekcióknak, melyek az utolsó kezelés maradványai voltak, pedig már hat hónapja vége volt. Az ujjamat lassan végigfuttattam a halvány, lilás foltokon mindkét oldalon, és újra könnyek lepték el a szemeim. Összeszorítottam a szemem, és próbáltam megfékezni a kitörést, de nem sikerült. Lerogytam a zuhanykabin padlójára, felhúztam a térdemet és a homlokomat rátámasztottam. Feltörtek az emlékek. Hogy milyen boldogan terveztük Gáborral a közös jövőt, és milyen sok lakást megnéztünk, mire ki tudtuk választani a nekünk megfelelőt. A sok kirándulás, nyaralás, na és persze a szuper szex. Nekem ő volt a második és azt gondoltam, az utolsó az életemben. Aztán a megismerkedésünk után három évvel, megkérte a kezem, én igent mondtam. A világ legboldogabb embere voltam. Mindketten nagyon szerettünk volna gyereket, így azonnal neki is láttunk a projektnek. Aztán persze az élet közbeszólt.

Az emlékek ködén keresztül kopogásra, és a barátnőm aggódó hangjára lettem figyelmes.

– Alíz! Jól vagy? Mi tart ennyi ideig? Elfogy a meleg víz.

Én nem tudtam válaszolni, még mindig próbáltam visszatérni a szép emlékek fogságából.

– Alíz, drágám! Hallasz?

– Igen, bocs, mindjárt végzek. – Próbáltam erőt lehelni a hangomba, nehogy megint aggódni kezdjen.

– Rendben, csak itt a meglepetésem, és jó lenne, ha még meló előtt el tudnánk ezt intézni.

– Adj öt percet!

– Rendben. Várlak.

Gyorsan leöblítettem a hajam és a testem, majd megtörölköztem. A mosdón ott volt a karórám – ha minden igaz, akkor a megfelelő időt mutatta. Nem voltam biztos benne, mert igazából már délután két óra volt rajta. Gondoltam, nem húzom tovább az időt, így a hajamat nem szárítottam meg, csak betekertem egy törölközőbe. Gyorsan belebújtam az otthoni kényelmes szerelésembe, majd a szobámon keresztül kirobogtam a nappaliba, ahol a kanapén ülve találtam a barátnőmet és még valakit, aki háttal ült nekem.

– Na, itt vagyok. Mi az a hatalmas meglepetés?

Ebben a pillanatban az ismeretlen felugrott, és megfordult. Ahogy megláttam az arcát, és rajta az ismerős mosolyt, megint könnybe lábadt a szemem. Nem volt ismeretlen, sőt!

– Basszus! Tényleg te vagy az? – kérdeztem olyan vékony hangon, és halkan, hogy biztos voltam benne, senki nem hallotta rajtam kívül.

– Jesszusom, Alíz! Te meg hogy nézel ki? – kérdezte megrökönyödve rég nem látott kebelbarátnőm. – Mi a jó büdös franc történt veled? – emelte meg a hangját.

Én csak álltam ott, lehet, hogy sokkot kaptam, mert meg sem tudtam mozdulni. Körülbelül tíz éve nem találkoztunk. Az egyetem után még egyszer-kétszer összefutottunk, aztán maradt a jó öreg skype, de sok idő eltelt az utolsó személyes találkozó óta.

– Adri! – kiabáltam, amikor felébredtem a sokkból, és szaladtam is felé sírva. – Mit keresel te itt?

– Ez a minden lében kanál nőszemély keresett meg, hogy jöjjek, mert már nem bír veled – mondta fojtott hangon, mert úgy szorítottam, mintha az életem függne tőle. Most úgy is éreztem.

– Hogy kerülsz ide? – ismételtem meg az előbbi kérdésem. – Hogyan? – csuklott el újra a hangom.

– Na, eressz el, mert megfojtasz! – Fejtette le a karomat magáról. Lassan engedtem neki, majd Gréta felé fordultam, és neki is feltettem a kérdést.

– Hogyan?

– Nézd! – mondta Gréta. – Nagyon el vagyok keseredve, hogy semmivel nem tudlak kirángatni ebből az állapotból, és beszéltem a szüleiddel…

– Micsoda? Minek? Így is elég szarul érzem magam, amiért csalódást okoztam nekik, miért kell tovább fokozni? – vágtam a szavába.

– Ők segítettek, hogy Adrit próbáljam megkeresni, mert ti mindig is különleges kapcsolatban voltatok – magyarázta a döntését, majd elhallgatott. – Ő volt már veled ilyen helyzetben – mondta halkabban és láttam, hogy mardossa a bűntudat amiatt, hogy akkor nem tudott velem lenni.

– Az már nagyon régi ügy – próbáltam vigasztalni. – Ez azért most kicsit más helyzet.

– Miben más? – kapcsolódott be Adri.

– Nem vagyunk már gyerekek. Abban. – dünnyögtem az orrom alatt és leültem a kanapéra. Adri mellém dobta le magát, Gréta pedig az asztal másik felén, a szembe lévő kanapén foglalt helyet.

– Ne morgolódj! Inkább mesélj! – helyezte magát kényelembe Adri.

Ránéztem rég nem látott barátnőmre, és megállapítottam, hogy ő nem sokat változott. Ugyanolyan merészen öltözködött, ahogy mindig. Igazából jó alakja volt, igazi nő. Keskeny csípő, szép mellek, divatos, rövidre vágott frizura, na, és persze a lehengerlő stílusa. Szép páros voltunk az egyetemen, de azóta én rengeteget változtam.

– Nem tudom, mit mondhatnék. Azt se tudom, hol kezdjem.

– Csakis az elején – próbálta feldobni a hangulatot Adri.

– Az hosszú lesz – sóhajtottam egy nagyot és magam alá húztam a lábaim.

– Akkor állj neki, mert nem érünk rá egész nap. Dolgunk van.

– Mintha azt ígérted volna, hogy nem megyünk sehová! – pillantottam Grétára, aki mindenfelé nézett, csak rám nem.

– Ne piszkáld már! Az én ötletem volt és még csak nem is tudod, miről van szó. Na, kezdj bele! Mi történt? – lökte meg a lábamat Adri.

Én pedig a következő két órában elmeséltem a főbb történéseket. Mindketten síri csendben hallgatták végig – még Adri sem szólt egy szót sem –, amíg beszéltem. Elmeséltem mindent, ami szerintem ide juttatott.

– Miért nem mondtad, hogy ekkora gáz van? – kérdezte Adri egy hosszú monológ után.

– Próbáltam megoldani. Tényleg sok mindent megtettünk, de sajnos nem volt elég.

– De Gábor mit szólt a döntésedhez?

– Igazából már a negyedik lombik után megmondtam neki, hogy szerintem nincs értelme tovább próbálkozni, vagy legalább indítsuk el az örökbefogadási procedúrát, mert már nem leszünk fiatalabbak. Akkor azt kérte, próbáljuk meg az ötödiket, és majd utána beszélünk róla.

– Ezek szerint nem ment bele – sóhajtott Adri.

– Hát… nem – mondtam elcsuklott hangon.

– Amikor hat hónapja az ötödik sem sikerült, összeomlottam. Két hétig egy szót sem szóltunk egymáshoz – pityeregtem tovább. – Borzasztó volt. Mindketten örlődtünk, nem tudtuk hogyan tovább. Aztán egy este ültünk a kanapén, én az egyik végében, ő meg a másikban. Kérte, hogy bújjak oda hozzá. Nem akartam, mert akkor nem tudtam volna tartani magam. De akkor ő bújt oda, megölelt és azt mondta, ezt is megoldjuk, mint eddig mindent. Ott, sírva aludtam el az ölében.

– De miért nem akart örökbe fogadni? Mi baja vele?

– Azt mondta, ő nem tudná más gyerekét nevelni…

– Ez hülyeség! Nem voltál olyan fontos neki, hogy ezt megtegye? – tette fel a kérdést, ami már az én fejemben is sokszor megfordult.

– Hát, én is azt hittem, ha elmondom a véleményem arról, én mit szeretnék, akkor közös nevezőre jutunk. De eltelt egy hét, majd kettő és nem történt semmi. Aztán sok átbőgött éjszaka után, összeszedtem a bátorságomat és elmondtam neki, hogy nem tudok gyerek nélkül élni, és ha ezt nem tudja megadni nekem, akkor el kell gondolkodnunk, van-e közös jövőnk.

– És erre ő? – kérdezte a fejét csóválva Adri.

– Azt mondta, hogy neki én fontosabb vagyok, mint a gyerek… – mondtam ki a szívemet átdöfő mondatot.

Erre Adri úgy ugrott fel mellőlem, hogy nekiment az asztalnak, a rajta lévő üvegtál, a benne lévő cukorkákkal együtt a földre zuhant.

– Mit képzel ez a hülye fasz? – kiabálta.

Na, ez az én barátnőm… Már azt gondoltam, megváltozott, de szerencsére tévedtem. Ami a szívén az a száján.

– Milyen válasz ez? Ha fontos vagy neki, akkor megtette volna a kedvedért, nem? – Járkált fel-alá a szobában, mint egy hurrikán. – Melléd kellett volna állnia, támogatnia és közösen dönteni, nem zsarolni az érzéseiden keresztül – mondta idegesen.

– Hát, én sem tudtam nagyon mit válaszolni. De Adri, hidd el, hogy amúgy minden rendben volt. Úgy szeretett, mint még soha, mindent megadott, és olyan szerelmes volt, mintha csak tinik lennénk – próbáltam védeni az exem, bár nem sok értelme volt.

– Na, ne! – tajtékzott Adri. – Meg ne próbáld védeni! Megint ugyanaz a lemez – fordult Gréta felé. – Ugyanezt csinálta az egyetemen is. Minden barmot, akivel összehozta az élet, védett, és mindig magát hibáztatta. Minden helyzetet úgy alakított ki, hogy amikor lábtörlőnek használták, vagy csak átnéztek rajta, akkor is önmagát okolta – hadonászott Gréta felé.

– Jól van! Nyugodj meg! – szóltam neki.

– Mégis hogyan? Néztél már tükörbe? Hogy nézel ki, hm? Olyan beesett az arcod, mintha éheztettek volna, és a szemed alatt akkora karika van, hogy hullahoppozni lehetne vele – sorolta az észrevételeit.

– Elég! – szólalt meg végre Gréta. – Megtette, amire egyikünk sem számított, nem? Elhagyta, és kiállt a véleménye mellett. – Próbálta normalizálni a helyzetet. – Pont most mondtad, hogy nem szokott így viselkedni, mégis itt van.

– Jól van. Rendben – sóhajtott egyet Adri.

– Figyelj! Nem volt egyszerű és most sem az. De meg kellett tennem, mert azt nem bírtam volna elviselni, hogy a végén megutáljuk egymást. Ezt elmondtam Gábornak is. Annyit mindketten megérdemlünk, hogy olyan személyt keresünk az életünkbe, akitől megkaphatjuk, amire vágyunk. Igazságtalanság lett volna, ha úgy maradok vele, hogy ezt nem tudom megemészteni, és egyszer, amikor rájövök, hogy elment mellettem az élet, megkeseredve, szomorúan, őt is tönkretettem volna. Most talán még nincs késő, hogy ő is új életet kezdjen, és találjon magának valakit, akivel közös a céljuk.

– Már megint itt tartunk – jegyezte meg már halkabban Adri. – Megint rá gondolsz… És veled mi lesz? Te nem akarsz magadnak mást keresni? – nézett rám felhúzott szemöldökkel.

– Most komolyan? Úgy nézek ki, mint aki ezen gondolkodott ebben a három hónapban? Össze kell szednem a gondolataimat. Azért is költöztem ide, és nem anyuékhoz. Egyelőre nem ez foglalkoztatott – tettem hozzá lesütve a szemem.

– Azt látom.

– Teljesen elölről kell mindent kezdenem. A munkahelyemen is gáz van, és ez sem a legjobbkor jött. Kicsúszott alólam a talaj, és most próbálom összevakarni magam.

Egy percig mindenki néma csendben volt. Felpillantottam a két támaszomra, akik épp valami hangtalan nyelven kommunikáltak, mert csak néztek egymásra, majd rám pillantottak, és újra egymásra, aztán egyszerre bólintottak.

– Engem is beavatnátok? – szóltam nekik.

– Mindent a maga idejében – mondta Adri.

– Mi a meglepetés? – próbáltam hatni Grétára.

– Mi? Én nem voltam az? – tette fel a kérdést felháborodva Adri.

– Jaj persze, dehogynem. De ahogy elnézlek benneteket, még titkoltok valamit.

– Ami igaz, az igaz. – jött felém Adri.

Megfogta a kezemet, majd a szobám felé húzott. Miközben átvágtatott velem a nappalin, a válla fölött Grétára nézett, és így szólt.

– Készülődj! Indulunk.

– Mi? Hova? – kérdeztem értetlenül.

– Te csak ülj le! – Húzott le az ágyamra.

– Hol a bőröndöd? – kérdezte, miközben kinyitotta a kétajtós szekrényem ajtaját.

– Azt már nem. Én nem megyek sehova – ugrottam fel hirtelen.

Adri megfordult, elém lépett, és megfogta a karomat mindkét oldalt.

– Na, ide figyelj! Vége az öntiprásnak! Megértetted? Nem hagyom, hogy tovább ostorozd magad, világos? Szarul nézel ki, úgyhogy teszünk róla, hogy ez megszűnjön.

– Kedves vagy – fintorodtam el. – De hova akartok elcipelni? Áruld már el! – kérleltem.

– Jól van! Ha már ilyen szépen kéred. – Itt tartott egy kis hatásszünetet, én felhúztam a szemöldököm, és vártam. Elengedte a karom, visszafordult a szekrényemhez, és csak úgy mellékesen a válla fölött hozzám vágta.

– Horvátországba.

– Most komoly? Nem tehetitek ezt velem.

– Már pedig megtesszük, vagyis már meg is tettük. Lefoglaltam két hétre egy apartmant Vodicében. Nincs sok időnk, ha még ma oda akarunk érni. Szóval, hol a bőröndöd?

Nem akartam elhinni, csak bámultam magam elé, és nem szóltam semmit. Visszaroskadtam az ágyamra. Adri elkezdte kipakolni a szekrényemből a ruhákat, az ágyamra hajigálta őket, és amikor már körülbelül két perce nem reagáltam, elém lépett, leguggolt, majd aggódó tekintettel nézett rám.

– Tudom, most úgy érzed, ez nem tisztességes, de hidd el nekem, hogy szükséged van erre. Kimozdulunk, bulizunk, napozunk, lazulunk, és kikapcsolunk. Behozzuk a lemaradást, rendben? – Nézett mélyen a szemembe.

Próbáltam valami kifogást találni, hogy ezt megússzam, de ahogy ránéztem, nem igazán jutott eszembe semmi ötletes. Nagyot sóhajtottam, majd bólintottam.

– Ez a beszéd csajszi – mondta megkönnyebbülve Adri. – Akkor kezdjünk csomagolni.

Azzal felállt és folytatta a rámolást a ruháim között. Eltelt pár perc, amikor Adri káromkodva fordult felém, miközben én a ruháimat a bőröndömbe hajtogattam.

– Mik ezek a göncök? Ezeknél még a nagymamám is jobban öltözködik.

– Most mi a baj velük?

Adri értetlen fejet vágott.

– Komolyan kérdezed? Mikor vettél új ruhát magadnak? Húsz éve? Ezt a pólót még együtt vettük, nem? Mutatott egy kinyúlt hálópólómra.

Lesütöttem a szemem.

– Lehet.

– És hol tartod a csini ruhákat? Szoknyák? Magas sarkúk?

– Én sosem hordtam olyat – válaszoltam sértődötten.

– Ez nem igaz, te is tudod. Az egyetemen még igen, az tuti.

– Igen, lehet, csak akkor jobban néztem ki – mondtam lesújtottan.

– Mondjuk az igaz – vágta rá Adri.

– Köszi – kaptam fel a fejem.

– Mindegy is. Ezen is dolgoznunk kell – nyugtázta a barátnőm, majd folytatta a pakolást.

Ebben a pillanatban Gréta lépett a szobába, arcán savanyú ábrázattal.

– Csörgött a telefonod. Gondoltam behozom, hátha fontos – adta a kezembe a készüléket, ami ebben a pillanatban újra csengett.

Ránéztem a kijelzőre és Gábor nevét láttam meg. Egy pillanatra lefagytam.

– Nem veszed fel? – kérdezte Adri.

Csak bámultam a telefonra, és nem tudtam, mit tegyek. Már több, mint egy hónapja semmit sem tudtam Gáborról. Amikor elköltöztem, szinte minden nap hívott, de pár nap után kikapcsoltam a telefont. Nem akartam vele beszélni. Tudtam, hogy nem zárkózhatok el előle örökre, de nem volt elég erőm ahhoz, hogy beszéljek vele.

– Milyen találó csengőhang – utalt barátnőm az egyik kedvenc Imagine Dragons számomra.

Még mindig szólt a kedvenc dalom, amikor Adri kikapta a telefont a kezemből.

– Mit akarsz? – szólt bele nem túl kedvesen. – Nem. Adri vagyok.

– Ne csináld, add vissza! – Próbáltam kikapni a kezéből.

– Ide figyelj, te szívtelen pöcs! Most kérlek meg először és utoljára, hogy felejtsd el ezt a számot és Alízt is! Megértetted?

– Adri! – kiabáltam. – Hagyd ezt rám!

– Nem adom át – folytatta, mintha nem is szóltam volna hozzá. – Igen jól hallottad, nem fogsz beszélni vele. Mit akarsz? Azért nem, mert most nem ér rá. Nincs mit mondania.

Mivel folyamatosan kapkodtam a telefonom után, Adri kiviharzott a szobámból. Próbáltam utánamenni, de Gréta elém állt.

– Hagyd rá, hadd beszéljen vele! – döbbenten néztem rá, mintha nem is ő lenne. Olyan dühösen bámult rám, alig ismertem a félénk barátnőmre.

– Tessék?

– Jól hallottad! Gondolod nem tudom, hogy már nem először hív?

Teljesen ledöbbentem a hangsúlyán. De mivel igaza volt, egyet hátraléptem. Mindig próbáltam eltitkolni, mert nem akartam, hogy még jobban aggódjon értem.

– Tudtad? – rogytam az ágyam szélére.

– Naná. Ahányszor hívott, annyiszor omlottál össze. Aznap nem ettél semmit és a szobádból sem tudtalak kirimánkodni. Ezt nem csináljuk tovább! Pont ezért hívtam Adrit. Talán ketten ki tudunk zökkenteni ebből az állapotodból.

Teljesen magamba roskadtam.

Úgy látszik, mégsem vagyok olyan jó színész, mint azt gondoltam.

Nagyot sóhajtottam, majd ránéztem. Olyan szigorúan állt ott az ajtóban, hogy biztosra vettem, nem jutok ki innen, csak ha ő úgy akarja. Gondoltam, már úgysem tehetek semmit – Adri már elintézte Gábort –, így csak annyit kérdeztem:

– Te is velünk jössz? – Grétának felcsillant a szeme.

– Persze, ki nem hagynám!

– És mi lesz a munkáddal? – Gréta egy szállodában volt recepciós.

– Kivettem a nyári szabimat, amikor sikerült Adrival egyeztetnem. Szerencsére el tudtam cserélni Márkkal a műszakjaimat, és a főnök is beleegyezett.

– Rendes volt tőle.

– Hát, igen – mondta a barátnőm pironkodva.

– Tudtam! – Próbáltam rámosolyogni.

– Mit?

– Hogy tetszik neked!

– Kicsoda?

– Hát Márk.

– Nem is igaz – tiltakozott Gréta, de a tekintete elárulta. Túl régóta ismertem.

Épp folytattam volna az érvelést, amikor Adri viharzott be.

– Ez is elintézve – mosolygott szélesen.

– Kösz – mondtam neki keserűen.

– Hagyd abba! Nem akartam, hogy a mai napot még megkoronázza egy újabb kiborulással. Különben is indulnunk kell. Kész vagy? – fordult Gréta felé.

– Igen, mehetünk.

– Jó, akkor indulás öt perc múlva.

– De még át kell öltöznöm – szóltam neki.

– És mit akarsz felvenni? Menyasszonyi ruhát? – Belém fagyott a szó a jó kis hasonlat miatt, amit ő ki is használt. – Hát, akkor ennyit kapsz és kész.

– Rendben – adtam meg magam.

Az út nagy részében teljesen magamba fordultam. Próbáltam rendezni a gondolataimat. Hátraültem a fekete autóban, aminek a színe pont tükrözte a hangulatomat. A két barátnőm szinte végigénekelte az utat, hol az egyik, hol a másik borzasztó hangjától volt hangos a beltér. Csak akkor hallgattak el, amikor úgy gondolták, már alszom. Ekkor beszélgetésbe kezdtek.

– Szerinted jól tettük, hogy elhoztuk? – kérdezte Gréta.

– Persze. Hidd el, hogy ki kell mozdítani. Mikor volt egyáltalán Gábor nélkül bárhol? Jártak bulizni? Kimozdultak szórakozni? Mert amennyire én tudom, nem nagyon.

– Hát, ami azt illeti, amióta itthon vagyok biztosan nem.

Amíg csukott szemmel hallgattam őket, végiggondoltam, amit Adri felvetett. A kapcsolatunk elején többször elmentünk szórakozni Gáborral és a barátaival, de mivel én nem iszom alkoholt, ő pedig nem szeretett táncolni, igen unalmasra sikerültek ezek a kiruccanások. Aztán idővel meg is szűntek, mivel a többiek is elkezdték az életüket. Gyerekeik születtek és átalakultak a szombat esti programok. Mi pedig belekerültünk a mókuskerékbe. Kicsit másképp helyezkedtem és az ablaknak döntöttem a fejem, majd tovább hallgattam a barátnőimet.

– Látod? Az az Alíz, akit én ismerek szerette az életet. Mindig vidám volt, segítőkész, odaadó. De ez a lány, már alig hasonlít rá – mondta szomorúan Adri. Összefacsarodott a szívem.

– Remélem, tudunk neki segíteni, mert megszakad a szívem érte – tette hozzá halkan Gréta.

– Biztos vagyok benne – vágott egyet a kormányra Adri. – Tudom, hogy ott van az én igazi csajszim valahol, csak egy kicsit ellepte a bánat.

Hallgatott pár másodpercig, majd újra felhangosította a zenét, nem törődve a szunyókálásommal, és újra énekelni kezdett.

Ryan

Péntek este. A szokásos sör a haverokkal, Joe bárjában. Jasonnel és Tommal a megszokott helyünkön ültünk, és kerestük a következő áldozatunkat. Már ami engem, meg Jasont illetett, mert Tom a rendesebb fajtából való. Valamikor én is abba csapatba tartoztam, de az utóbbi négy évben…. Hát hogy is mondjam… Nem igazán voltam önmagam.

– Kértek egy újabb kört? – billegett oda a mai aktuális cicababa, felébresztve a merengésemből. Mindig elcsodálkoztam, hogy honnan szedte Joe ezeket a lányokat. A mai lány – Kate –, talán, ha volt húsz éves. De istenem, milyen dögös! Az egyenruhájuk része egy fekete miniszoknya, meg egy fehér testre simuló póló a bár lógójával. Na, de a lényeg! Egy olyan magas sarkúban egyensúlyozott egy tálcával a kezében, hogy azon csodálkoztam, hogy nem dőlt el benne.

– Naná, Szivi! – vonta magához máris Jason. – Kérünk még egy kör sört, és hozzál valami jóféle whiskey-t is, duplát.

– Máris hozom – mondta a lány udvariasan.

– Lassíts, Jason! – szólalt meg a mindig józan Tom. – Nem akarlak mindkettőtöket hazacipelni.

– Ne aggodalmaskodj már! – förmedt rá a már nem szomjas Jason.

– Látod azt a két kis barnát a pultnál, haver? Jössz? – kérdezte, miközben ő már felállt és elindult feléjük.

Vadászat indul!

Mivel mi már korábban itt voltunk, mint Tom, behozhatatlan előnyre tettünk szert, ami a piálást illeti. Ahogy indulni akartam, a megszerzett lendülettel elvesztettem az egyensúlyomat és meg kellett kapaszkodnom az asztalban, különben Tom ölébe zuhantam volna.

– Hé, Ryan! – ugrott fel Tom, hogy megtartson a karomnál fogva. – Ne csináld, kérlek! – Azzal a jól ismert aggodalommal a szemében nézett rám, amit az elmúlt pár év során már többször láttam, mint kellett volna.

– Hagyjál! – motyogtam, és lelöktem a kezét.

– Mindig ugyanaz a lemez. Nem unod még? –kérdezte némi éllel a hangjában.

Visszafordultam és megmarkoltam a mellén a pólót.

– Mi a faszt avatkozol bele? – ordítottam az arcába.

Tudtam, hogy nem vagyok normális, mert Tom a szarban is velem volt, igazából ő húzott ki belőle, már amennyire hagytam magam. De az alkohol elnyomta a józan eszem, és nem foglalkoztam azzal, hogy megsértem-e a haveromat.

– Igazad van. – Lökött egyet a mellkasomon, hogy távolabb kerüljek tőle, bár vagy egy fejjel alacsonyabb volt nálam. Igen magasra sikerültem, meghaladtam a százkilencven centit. Mivel azonban az erőmet elvette a kedvenc italom, könnyedén meg tudta tenni.

– Végül is, nem az én dolgom, hogyan teszed tönkre magad. Mindenkinek csak egy élete van – morogta. – Menj, dugjatok meg megint valami kis rüfkét! Attól biztos jobban leszel! – válaszolt durván, majd magamra hagyott.

Igen. Mindenkinek csak egy élete van, de milyen… Összefacsarodott a szívem. Nem akartam megint odakerülni, ahol az elmúlt években voltam. Túl akartam lenni rajta, de egyszerűen nem ment.

– Gyere már, haver – ordított felém Jason. Mosolyt erőltettem az arcomra és elindultam a következő áldozatom felé. Nem tartom magam nagyképűnek, de sosem kellett nagyon tepernem ezekért a nőkért. A magasságom mellé, sötét színű hajat örököltem apámtól és égkék szemeket anyámtól. Azt hiszem, ez a kombináció megvadítja a nőket.

Mire a pulthoz értem, Jason már a kiszemeltjét ölelgette. Neki sem volt oka a panaszra, bár ő pont az ellentétem volt. Szőke haja és zöld szeme mellett, hasba akasztó volt a dumája. Bármelyik nőről le tudta beszélni a bugyit – körülbelül öt perc alatt. Ebben is különböztünk. Én nem foglalkoztam a csábítással. Már nem. Amikor fiatalabb voltam, másképp gondoltam. Úgy hittem, hogy a nőknek udvarolni kell, a tenyerünkön kell hordozni őket. Meg is tettem. Meghódítottam a legszebb nőt a világon, feleségül vettem, családot alapítottunk. Mint a mesében. Aztán mindent tönkretettem, és azóta csak a szükségleteimnek éltem.

– Ryan! Ez itt Mary!

Basszus, még a neve is hétköznapi.

Gondoltam, az ágyban is ilyen lesz. Mosolyomat átkapcsoltam csábító fokozatba, és a kis barnának több sem kellett, már hozzám is lépett.

– Helló.

– Helló. Ryan vagyok. Meghívhatlak egy italra?

Csak ennyit kellett kérdeznem és már indult is az este.

Másnap reggel, egy idegen szobában tértem magamhoz borzasztó fejfájással.

Újabb másnap, remek.

Próbáltam kikászálódni az ágyból, amikor egy aprócska kéz csúszott a derekamra.

– Hova mész, bébi? – szólalt meg a kicsi kéz tulajdonosa álmos hangon.

– Mennem kell. – fordultam felé.

– De hát szombat van! – felült és mellém bújt. Megcsókolta a vállam, és mire észbe kaptam, már az ölemben volt.

Jézus!

Nem is emlékeztem, hogy ennyire dögös. Ha jobban belegondolok, másra se nagyon. Odaadóan megcsókolt, és mivel nem voltam fából, ő meg az ölemben fészkelődött, felébredt bennem a vágy. Készségesen visszacsókoltam. Ha ez alapján kell értékelnem az éjszakát, biztos eszméletlen lehetett. Csak remélni tudtam, hogy nem égtem be.

– Muszáj mennem – húzódtam el tőle, és óvatosan leemeltem az ölemből. Ő visszabújt az ágyba. Gondolom megértette, hogy felesleges könyörögnie. Soha nem maradtam. Nincs semmi megbeszélnivalónk. Akkor meg minek? Amiért jöttem, azt megkaptam, így mehetek is.

– Ha jól sejtem, akkor ennyi volt. – mondta beletörődve. Felálltam az ágyról, felkaptam a cuccomat, és rámosolyogtam.

– Kösz mindent.

Ezzel elhúztam a csíkot. A ház előtt jutott eszembe, hogy taxit nem hívtam, kocsim meg nincs. Jasont még nem akartam hívni, mert velem ellentétben ő mindig ott marad az aktuális hódításánál és előfordul, hogy másodszor is találkozik vele. Tom jutott az eszembe, de annyira szemét voltam vele tegnap, hogy nem lett volna tisztességes őt felhívnom, jöjjön el értem. Körülnéztem, próbáltam kideríteni, hol vagyok. Abban biztos voltam, hogy Londonban. Miután továbbsétáltam akkor már be tudtam lőni. Joe Bárjától nem voltunk messze, de a lakásomtól eléggé, hogy gyalogoljak. Próbáltam taxit fogni, természetesen sikertelenül.

Mégis csak fel kéne hívnom Tomot. Úgy is bocsánatot kell kérnem tőle, talán meghallgat.

Nyúltam a telefonomért. Volt két nem fogadott hívásom Jasontól – majd később visszahívom. Tárcsáztam.

– Jó reggelt! – szóltam bele elég félénken. Vártam a következő leoltást.

– Jó reggelt! – szólt bele Tom. – Merre vagy? Hova menjek érted?

Egyből lelkiismeret-furdalásom támadt. Tudta! Persze, hogy tudta, hiszen ha bármilyen kínom volt, őt hívtam.

– Ne haragudj!

– Semmi baj, haver! Jól vagy? – Hát igen, ez volt ő. A legjobb haverom. Ő már túl is lépett a szemétségemen.

– Igen. El tudnál jönni értem?

– Persze. Tíz perc és ott vagyok.

A bár utcájában lévő Starbucks-ban beszéltük meg a találkozót, mert istentelen nagy szükségem volt egy nagy adag koffeinre. Amikor odaértem, kikértem a kávémat, és leültem egy szabad helyre az ablak mellé. Sokan voltak, de nem volt elviselhetetlen a zaj. Gondolataim megint elkalandoztak, amikor a két haverom ledobta magát velem szemben.

– Hát te? – kérdeztem Jasont. – Hogy-hogy nem a pipikédnél vagy még? – szekáltam, de ma valahogy nem volt vevő a humoromra, csak összenézett Tommal.

– Mi van? – kezdtem aggódni.

– Hát… arról van szó… – kezdett bele Tom elég nehezen.

– Nyögjétek már ki, ne szarakodjatok velem!

– Húha, de morcos vagy ma reggel – szólalt meg Jason is. – Csak meg akartuk kérdezni, mit csinálsz a következő két hétben?