Andrew Jeffrey

Egy árulás anatómiája

A náci kémhálózatot leleplező levél

részlet

Corvina

© Andrew Jeffrey, 2022

Hungarian translation © Rényi Zsuzsa, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Andrew Jeffrey: A Taste for Treason: The Letter That Smashed a Nazi Spy Ring. Birlinn Limited, 2022, West Newington House, 10 Newington Road, Edinburgh

Tervezte: Karcagi Klára

A borítón felhasznált grafikák forrása: Shutterstock.com/WimStock, Shutterstock/Upl

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 7006 5

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

1. A bolond őrnagy

2. Hóhér, tedd a dolgod!

3. A bungaló gesztenyebarna szépsége

4. A hamburgi szolgálat ügynöke

5. Heil, Roosevelt elnök!

6. Egy érdekes barát New Yorkból

7. A francia hadnagy szeretője

8. Egy náci kém vallomása

9. A szövetség, amely megmentette a Nyugatot

Utószó: A gesztenyebarna hajú nő

Függelék: A szereplők

Jegyzetek

Válogatott bibliográfia

Köszönetnyilvánítás

Mutató

„Minden idők legnagyobb kémhálózata békeidőben.”

– J. Edgar Hoover, az FBI igazgatója

„Rajta, indítson csak vizsgálatot az aljas gazemberek ellen!”

– Cordell Hull, az USA külügyminisztere J. Edgar Hoovernek

„Semmi kétség, Jordan a hamburgi központú német kémhálózat tagja.”

– MI5, 1938 januárja

„A lehallgatások és az elfogott üzenetek nagy hatást gyakoroltak a Deuxième Bureau-ra és a francia haditengerészeti körökre.”

– MI5, 1938 októbere

„Egy film, amely bemutatja Hitler USA-ban működő besúgóinak tevékenységét.”

– A Chicago Tribune az Egy náci kém vallomása című filmről, 1939 májusában

Előszó Egy árulás anatómiája

Touloni haditengerészeti fegyverraktár, Franciaország, 1939. március 6.

Csendes hajnali órán jöttek érte, pirkadat előtt. Pouech kapitány felébresztette a fiatal tisztet, és így szólt:

– Aubert, elutasították a kegyelmi kérvényét. Öltözzön! Eljött a bűnbánat ideje.

Marc Aubert zászlós a katonai bírósági tárgyalás óta eltelt hét hetet mosdás és borotválkozás nélkül töltötte, csak cellája szürkésbarna, közönyös falának tett zavaros vallomásokat. Ez már az elítélt őrületének jele volt. De az új nap elhozhatja a megbékélést. Aubert, sorsába beletörődve, elment a misére, és átadta a haditengerészet kápláni tisztjét betöltő Fabre abbénak az anyjának írt búcsúlevelét, majd egyik cigarettáról a másikra gyújtva várta az őrséget.

A touloni haditengerészeti dokkokban többnyire már a hajnali órákban lázas tevékenység folyt. De ezen a szép tavaszi reggelen baljós csend honolt mindenütt. Csendőrök járőröztek az utcákon, hogy távol tartsák a betegesen kíváncsi tömeget. Malbousquet erődjében 700 katona és tengerész sorakozott fel egy töltés mentén zárt sorokban, csendesen. Egy teherautó érkezett, és Aubert-t egy póznához kísérték. A fogoly rövid időre megállt, megölelte a papot, majd türelmesen várta, hogy egy tiszt felolvassa a hadbíróság ítéletét, amely így hangzott:

– Golyó általi halál.

A náci Németország katonai hírszerző és kémelhárító szolgálata, az Abwehr már több mint egy éve Franciaországban tartózkodó legfőbb ügynökének, Aubert-nek az árulásáról semmit sem nyomoztak ki egészen addig, amíg Skóciában el nem fogták egy amerikai náci ügynök levelét. Ez pedig nemzetközi kémvadászatot indított el. A brit MI5 (Military Intelligence, Katonai Hírszerző Szolgálat) és az amerikai FBI (Federal Bureau of Investigation, Szövetségi Nyomozó Iroda) nyomozása során azonosítottak között szerepelt egy Eire nevű, Dublinban élő, német özvegyasszony. Egyik elfogott leveléből kiderült, hogy kapcsolatban állt egy másik náci kémmel, aki Charles fedőnéven szerepelt, és egyértelműen francia tengerésztiszt volt. Nem volt egyszerű azonosítani Charlest a Marine Nationale, a francia haditengerészet több ezer tisztje között, azonban az 1938 nyarán egyre erősödő nemzetközi nyomás rendkívül gyors nyomozást eredményezett.1

A japánok 1937 decemberében bevonultak Nankingba, Kína történelmi fővárosába, és hat hét alatt körülbelül 200 ezer kínai civilt mészároltak le. A világ többi része – képtelen lévén vagy nem akarván beavatkozni az eseményekbe – végignézte, hogy több mint 20 ezer lány és nő brutális, csoportos erőszak áldozata lett, a terhes nők hasából kivágták a magzatokat, a csecsemőket kardélre hányták. Ha a nankingi mészárlást összevetjük a második világháború hat teljes éve brit civil áldozatainak számával, akkor kitűnik, hogy ez utóbbi 67 ezerre, vagyis a nankingi halálos áldozatok számának egyharmadára rúgott. A martalóc japán pilóták szándékosan célba vették a nyugat-európai civileket evakuáló britek és amerikaiak ágyúnaszádjait, amit a bekövetkező események baljós előjeleként értelmezhetünk. Az egyik, a USS Panay nevű naszádot el is süllyesztették.

Afrikában Benito Mussolini olasz diktátor 100 ezer fős hadsereget vonultatott fel, és a védtelen Etiópia felett halálos vegyi fegyverek felhői gyülekeztek. Nankinghoz hasonlóan itt is nők ezreit erőszakolták meg, kórházakat bombáztak, és egy olasz tábornok elleni merényletkísérlet megbosszulásaként háromnapos vérengzés kezdődött, amiben körülbelül hatezer etióp férfit, nőt és gyereket lőttek le, nyársaltak fel bajonettel, vagy égettek el élve. Hozzávetőleg 275 ezer etióp halt meg, miközben Mussolini nevetséges kísérletet tett egy új Római Birodalom létrehozására. A világ maradék része közömbös maradt néhány ezer fekete-afrikai sorsával szemben, és még Hailé Szelasszié etióp uralkodó felhívásának sem szentelt figyelmet, aki azt mondta: „Ma rajtunk a sor, de holnap ti következtek.”

Mintegy Hailé Szelasszié keserű jóslatának beteljesüléseként és az események halálos következményeként Európa-szerte kisebb, kegyetlen háborúk törtek ki. A spanyol polgárháború a bestiális kegyetlenség új mélységeit tárta fel. Itt a militarista jobboldal és a világ minden részéről ideérkező, korábban pacifista baloldaliak vívtak véres háborút egymással, ami félmillió áldozatot követelt, mielőtt a fasiszták a náci Németország segítségével 1939-ben győzelmet nem arattak. A kívülálló Nagy-Britannia és Franciaország értelmetlen moralizálással nyugtatta meg magát, majd keserű meglepetésként érte őket, hogy senki sem figyel rájuk.

Hitler az Etiópia olasz invázióját követő gyenge nemzetközi visszhang után, 1936-ban újra elfoglalta a demilitarizált Rajna-vidéket, és 1938-ban annektálta Ausztriát. Hat hónappal később, egy náci gyűlésen elmondott uszító beszédében azt követelte, hogy Csehszlovákia napokon belül evakuálja a vitatott szudétanémet határvidéket, mert ha nem teszi, akkor német invázióval kell szembenéznie. A hitleri Németország hadereje és légiereje, a Wehrmacht és a Luftwaffe egységei megindultak a cseh határ felé, német terroristák csehszlovák rendőröket gyilkoltak meg, a Vörös Hadsereg csapatait összevonták Lengyelország keleti határán. A franciák, a románok, a jugoszlávok és a magyarok is mozgósítottak, Olaszország minden zsidó származású embert kiutasított az országból, Londonban és Párizsban pedig légiriadó-gyakorlatokat tartottak.

Mindenki, még a legmegrögzöttebb rövidlátók számára is világossá vált, hogy Hitler amorális és rasszista gonosztevő, egy militarista kultusz eltökélt feje, aki legalábbis az egész európai kontinens elfoglalására készül. Ennek ellenére Neville Chamberlain brit miniszterelnök az 1938-as müncheni egyezményben lepaktált Hitlerrel Csehszlovákia elpusztítására. Bár felgyorsították a brit felfegyverkezést, Chamberlain azzal dicsekedett, hogy „korunk békéjét” segíti elő. Édouard Daladier francia miniszterelnök, aki Hitler jellemét Chamberlainnél okosabban ítélte meg, nem áltatta magát ilyen beképzeltséggel. Úgy utazott vissza Párizsba, hogy nyomorultnak érezte magát annak tudatában, hogy engedett a brit enyhülési politikának. „Ne legyenek illúzióink – mondta –, ez csak egy kis haladék, és ha nem használjuk ki, mindnyájunkat lelőnek.” Daladier felismerte, hogy Hitlert nem lehet megbékíteni, és München csak késleltette azt, ami elkerülhetetlenül bekövetkezett.2

Ez volt az a vészterhes történelmi háttér, amelyben a „Charles” fedőnevű francia tengerésztiszt és egyben kém elleni hajtóvadászat megkezdődött. A nyomozás még sürgősebbé vált, amikor a britek elfogták egy dublini ügynök levelét, amelyből kiderült, hogy „Charles” átadta az Abwehr kémfőnökének az illegálisan megszerzett francia haditengerészeti rejtjeleket, valamint másolatokat és más műszaki leírásokat. A Németország és Olaszország elleni angol–francia tengeri háború tervezett stratégiájának egészét leleplezték, és ezzel veszélybe került a Szuezbe és a közel-keleti olajmezőkhöz vezető földközi-tengeri útvonal. Még az 1938. szeptemberi müncheni krízis idején a francia földközi-tengeri flottának kiadott mobilizációs rendeleteket is megszerezték a németek, és mire azok az eredeti címzettek kezébe jutottak, addigra a németek már dekódolták. Akkorra azonban az MI5 által elfogott üzenettel megszerezték a legfontosabb kódot, ami segítette a francia hírszerző hivatalt, a Deuxième Bureau-t (Deuxième Bureau de l’État-major général, a Vezérkari Főnökség Második Osztálya) abban, hogy Marc Aubert-t leleplezzék.

Aubert-t akkor fogták el, amikor az Abwehr kémfőnöke számára további dokumentumokat készült lemásolni a Vauquelin torpedóromboló fedélzetén. Aubert ügyét 1939 januárjában a katonai bíróság tárgyalta. Bár az eljárás nagy részét zárt tárgyaláson folytatták le, a baloldali sajtó mégis elég indokot talált arra, hogy a vádlott árulása és a helyi francia kormány korrupciója között párhuzamot vonjon. A politikai jobboldalon többen egyértelműen megvetéssel sújtották a vádlottat, a L’Ouest-Éclair című lap mennydörgött, és kijelentette, hogy „ő volt a legrosszabb bűnöző, aki valaha magára vette a francia egyenruhát”. Az egyik megfigyelő megfogalmazásában Aubert-nek „affinitása volt az áruláshoz”.3

Két hónappal később, azon a márciusi reggelen Toulonban Aubert letérdelt, és hozzákötözték a póznához. Csak annyiban mutatta ki az érzéseit, hogy amikor egy matróz hozzálépett, hogy feltegye a szemére a kendőt, határozottan megrázta a fejét. Így azonban ez törvényszék által elrendelt gyilkosság volt, közeli, személyes, szemtől szemben az elítélttel, ami könnyen megzavarhatta még a leghidegvérűbb mesterlövészt is célzáskor, az ítéletet azonban mindenképpen végrehajtották. A szolgálatban lévő tiszt halkan figyelmeztette az embereit, hogy az elítélt szívére célozzanak, majd az órájára pillantott, felemelte a kardját, és pontosan reggel 6 órakor leengedte.

Tizenkét golyó csapódott be közvetlen közelről mintegy 600 méter per másodperc sebességgel Aubert mellkasába, amelyek lökéshullámának tömege egyenként harmincszorosa volt a golyók tömegének, és előbb érte el a testét, mint maguk a golyók. A lágy szövetek azonnal megkocsonyásodtak, és az életfontosságú szervek cafatokra szakadtak, még mielőtt a sortűz golyói az elítélt hátán keresztülhatolva, nagy vérzést okozva, húsdarabkákkal és csontszilánkokkal piszkították be a mögötte lévő töltés földjét. Miközben a madarak nagy szárnyverdeséssel felröppentek a csendes reggelen, egy matróz előrelépett, és egy automata pisztollyal kilőtte a fiatal tiszt agyvelejét. Franciaország egyik legveszélyesebb kémje meghalt, és az egész borzalmas eljárás kevesebb mint négy percet vett igénybe.

Abban a percben, amikor Aubert-t, a német kémet a kivégzőosztag elé állították Toulonban, egy Rómához közeli hadibázison Antonio Scarpa angol kémet és korábbi olasz tengerésztisztet egy székhez kötözték, ami hátával egy másik széknek volt támasztva. A brit SIS (Secret Intelligence Service, Titkos Hírszerző Szolgálat, közkeletű nevén MI6) hálózata bécsi részlegének vezetője, Tom Kendrick bízta meg Scarpát azzal, hogy kémkedjen az olasz haditengerészeti felfegyverkezéssel és a spanyol polgárháborúba való beavatkozással kapcsolatban. Azonban Kendrick leheletvékony fedősztorija – amely szerint útlevél-ellenőrző tisztviselő volt – senkit sem tévesztett meg, és 1938 augusztusában felgöngyölítették a hálózatát. Mindez csak néhány héttel az Anschluss, Ausztria Németországhoz csatolása után történt. Kendricket a feleségével és a sofőrjével együtt nyilvánosan zavarták el Bécsből, a brit kémhálózat további négy tagját pedig hosszú börtönbüntetésre ítélték. Scarpa csak egyfajta ítéletre számíthatott, és kivégzésének dátuma nem véletlenül esett egybe Aubert kivégzésével.

Pár nappal később azonban egy másik kivégzőosztag is felsorakozott az északnyugat-franciaországi Nancyban, hogy kivégezze Hellmuth Gruneberg 26 éves kertészt. Gruneberg az Abwehr kémje volt, akit rajtakaptak, hogy a Maginot-vonalnál szaglászik. A Maginot-vonalról a franciák úgy vélték, hogy bevehetetlen, és majd megvédi őket a német inváziótól. Három héttel később Georg Frocht és Matthias Glasert vonszolták be a berlini Plötzensee börtön siralomházába, és franciaországi kémkedésük miatt guillotine-nal lenyakazták őket. A béke utolsó évében sokan jutottak hasonló sorsra. De dr. Karl Krüger hadmérnökre – aki egyben brit kém is volt – nem ez a sors várt. Krügert az MI6 korábbi ügynöke, Folkert van Koutrik csalta tőrbe, aki holland származású kettős ügynök volt, akit a nácik lefizettek. Úgy hírlik, hogy Krüger úgy járt túl a Plötzensee börtön hóhérjának eszén, hogy a cellájában felakasztotta magát.4

Nagy-Britanniában Else Duncombe, az Abwehr ügynöke öngyilkosságot követett el, négy másik ügynök hosszú börtönbüntetését töltötte, és több más ügynök az MI5 megfigyelése alatt állt. Sok más kémet lepleztek le Panamában, Csehszlovákiában, Törökországban és Franciaországban is. Köztük volt Lucienne Gané párizsi kozmetikus, akinek a holttestét 1940 februárjában húzták ki a Szajnából. Őt saját katonatiszt férje fojtotta meg, amikor rájött, hogy a felesége katonai titkokat továbbít a japánoknak.

Veszélyes, gyakran életveszélyes volt akkoriban a kémkedés.

***

Az a hely, ahol Marc Aubert-t kivégezték, napjainkban egy autópálya-felüljáró árnyékában, egy út menti árokban található, és Aubert szétszaggatott testét szabályos útburkolat fedi. A helyszín mostanában jelentéktelen. Mindaz azonban, ami azon az 1939-es tavaszi reggelen történt, az Abwehr kémjei és a brit, az amerikai, a kanadai, a francia, a belga, a cseh és az ír titkosszolgálatok közötti hétéves párbaj betetőzése volt.

Egy olyan párbajé, amely felmutatta az irodalmi kémtörténetek minden szokásos elemét: szerepeltek benne csábító nők, aljas náci gazemberek, gonosz kémfőnökök, ragyogó filmsztárok és nyomorult árulók. Például az az osztrák „playboy”, aki pezsgőfürdőben lubickolt a Côte d’Azur éjszakai bárjának táncosnőjével, vagy a „svájci Mata Hari”-ként emlegetett nő, aki francia tengerésztiszteket csábított el, vagy az a német ügyvéd, aki brit repülőtereken kémkedett tini barátnőjével, vagy az a belga villanyszerelő, akinek jól megfizetett árulása meggyorsította az 1940-es dunkirki evakuálást. A kémkedést többnyire jól kompenzálták. Mások számára viszont a kémkedés minden volt, csak nem szórakozás: köztük a francia szépségkirálynő számára, akit a marokkói tengerparton öngyilkosságba kergettek, vagy a berlini társasági hölgy számára, akit fejszével rituálisan lefejeztek, vagy annak, akit a hollywoodi hatalmasságok arra kényszerítettek, hogy szembeszálljon a nácibarát fenyegetéssel.

Európa tele volt mindenféle színezetű kémmel, ugyanakkor a legtöbb európai ország kiépítette a biztonsági szolgálatát. Ilyen volt a brit MI5 és a francia Sûreté Nationale (Államrendőrség), amelyek szembeszálltak a fenyegetéssel. Az Egyesült Államokban is elegendő bizonyíték állt rendelkezésre ahhoz, hogy tudni lehessen: a nácik és amerikai szimpatizánsaik politikai változáson dolgoznak; ennek ellenére nem volt olyan kormányzati szerv 1936 előtt, amely kémelhárítással foglalkozott volna. A legtöbb amerikai abban a hitben ringatta magát, hogy a kémkedés kizárólag európai probléma. Ez egészen addig tartott, amíg 1936-ban egy skót postahivatalban el nem fogtak egy levelet – ez egyesítette az USA-t és Nagy-Britanniát a náci kémkedéssel és összeesküvéssel szembeni fellépésben. A levélből fény derült arra a részletes tervre, amelynek értelmében az Abwehr kémjei erőszakkal kényszerítik majd az amerikai hadsereg egyik tisztjét, hogy leplezze le Amerika keleti parti védelmének titkos tervét.

Az elkövetkezendő hónapokban a közös brit–amerikai kémelhárító műveletek még több náci ügynököt lepleztek le az Egyesült Államokban, Nagy-Britanniában, Kanadában, Írországban, Panamában, Csehszlovákiában és Franciaországban. Ebben a könyvben mondjuk el először teljes terjedelmében ennek a műveletnek a történetét, és ez volt az, amit J. Edgar Hoover, az FBI igazgatója – akire igazán nem volt jellemző, hogy alábecsülje saját magát – úgy jellemzett: „Minden idők legnagyobb kémhálózata volt békeidőben.”

Az a Skóciában elfogott levél azonban sokkal jelentősebb volt annál, mint amit az Európában és Észak-Amerikában tevékenykedő náci kémek leleplezése jelentett. Ez vezetett a kisebb és nagyobb hatalommal rendelkező országoknak ahhoz a titkosszolgálati és biztonsági szövetségéhez, ami meggyorsította a szövetségesek győzelmét a második világháborúban. Ez a szövetség volt a segítségükre a hidegháború idején is. Napjainkban, a 21. században is – hol jobban, hol rosszabbul – ez segíti az angol–amerikai kapcsolatokat. Kijelenthetjük, hogy az a levél hozzájárult a modern világunk kialakításához.

Első fejezet A bolond őrnagy

„Herzlich Willkommen am Arsch der Welt – Isten hozott a világ végén!”

Egy titkos német kiképző repülőtér jelzése Oroszországban, 1922

Tower Bridge, London, 1931. szeptember 30.

A kis De Havilland Puss Moth repülőgép ezüstszínű szárnyai először beleolvadtak az ólomszürke égboltba. Aztán váratlanul lecsapott, és megközelítette a Tower Bridge gótikus kettős tornyát, majd áthúzott a hídon átvezető út és a fölötte lévő gyalogosút vasból készült gótikus dísze közti szűk résen. Ahogy az ámuldozó járművezetők és járókelők felnéztek, láthatták, hogy a gép folytatja útját a folyó felső szakasza felé, és a következő hét londoni híd felett is alacsonyan repül át, majd átsuhan a Westminster Bridge középső íve alatt, aztán emelkedve továbbszáll a Brooklands repülőtér felé.

A gép pilótája Christopher Draper, a fenegyerek pilóta, háborús hős és „nyugalmazott” színész volt, aki a landolás után elmondta a riportereknek, hogy a mutatványt nagy nyilvánosság előtti, reklámcélú műrepülésnek szánta. Célul tűzte ki ugyanis, hogy ezáltal saját magának is munkát szerezzen, valamint hogy rámutasson más, munka nélküli volt katonák szorult helyzetére, akiket a globális recesszió nyomorba döntött.

A drámai, egyszemélyes bemutató egyenesen a bíróságra vezetett, ahová Drapert beidézték, azzal vádolva, hogy veszélyes repülést hajtott végre, ráadásul érvényes pilótajogosítvány nélkül. Egy beidézett rendőr elmondta, hogy a gép két és fél méternyire megközelítette a Tower Bridge úttestét, továbbá hogy Draper és operatőr utasa csak azért tudta elkerülni hajszál híján a halálos balesetet, mert a hidat éppen felnyitották egy alatta áthaladó hajó miatt. Amint azt a Paramount Newsnak a repülőmutatványról készített felvétele tanúsítja, képtelen vád volt. Végül Drapert komoly figyelmeztetéssel elbocsátották. Ez zene volt az épp „pihenőre kényszerített” színész füle számára, mivel Draper részt vett A bolond őrnagy című film szinkronizálásában, és az elragadtatott sajtóvisszhang következtében további munkához jutott. Felkérései közt szerepelt A levegő sztárjai című film címszerepe, továbbá egy országjáró túrán való részvétel brit és német pilótákkal. Az országjáráson az eljövendő békéről, valamint a repülés jövőjéről szónokoltak a mozik közönségének, akiknek levetítették Howard Hughes új, repülés témájú vígjátékát, Az ég ördögei című filmet, amelyben Hughes játszotta a címszerepet.

1932. június 24-én a londoni Plaza moziban mutatták be először A levegő sztárjai című filmet. A közönség soraiban ott ült az országjárást szponzoráló William Francis Forbes-Sempill ezredes is. Sempill parancsnok – Skócia egyik legrégebbi arisztokrata családjának sarja, első világháborús veterán és a Royal Naval Air Services (RNAS, Királyi Tengerészeti Légiszolgálat) tagja – a Birodalmi Japán Haditengerészet számára kémkedett, amikor 1922-ben haditengerészeti légi missziót vezetett Tokióba. Az ultranacionalista Kōdōha („A császár útja”) militarista fasizmusa elcsábította Forbes-Sempillt. Sírnivalóan fedezetlen bankszámlája motiválta ezt az okos, ambiciózus, egocentrikus arisztokratát a hazaárulásra, aki a brit fasiszta szervezetek lelkes támogatójává vált. Ilyen szervezet volt a harsányan antiszemita National Political League (Nemzeti Politikai Liga) és a Royal Empire Society (Királyi Birodalmi Társaság). Ez utóbbi egy különös csoportosulás volt, amely a birodalmi hanyatlás hullámait meglovagolva az úgynevezett „tervezett emigrációt” népszerűsítette, ami szerintük növelné az angolszász génállományt a többnemzetiségű gyarmatokon. Maga Sempill 1931-ben az Anglo-German Fellowship (Angol–Német Baráti Társaság) alapítói közé tartozott. Ez a szervezet annyira fanatikusan jobboldali volt, hogy Kim Philby, a szovjet kém azért csatlakozott hozzá, hogy ezzel saját árulását fedezze.1

Sempill rendszeres németországi látogatásai egyikén kezdte el tervezni A levegő sztárjai című film német turnéját, és szenzációhajhászó hirdetésekben azt harsogták, hogy „a négy híres repülő sztár személyesen is megjelenik” majd. Ez a német Eduard Ritter von Schleich esetében garantált lehetett, akinek háborús „fekete lovagként” porosz „Pour le Mérite” kitüntetése volt. Kitüntették továbbá „Blue Max” elismeréssel is, valamint 35 győzelmet is elkönyvelhetett. Christopher Draper, a „bolond őrnagy”, aki közvetlenül a londoni hidak feletti repülését követően csatlakozott a turnéhoz, kilenc győzelmet aratott, úgyhogy joggal tartották sztárnak. Sempill viszont hazudott, amikor Günther von Richthofent, a hadsereg tisztjét a néhai vörös báró, Manfred von Richthofen bátyjaként reklámozta. Manfred von Richthofen saját jogán volt illusztris pilóta. Günther von Richthofen a vörös bárónak csak távoli unokatestvére volt, viszont sohasem volt pilóta. Allan Bridgeman őrnagy, a másik brit sztár félénk és jelentéktelen háborús pilóta volt, akinek zűrös válása miatt hanyatlóban volt a szerencséje. Mindez azt mutatja, hogy ez egy tisztán angol–német ügy volt, nem hívtak meg pilótákat Nagy-Britannia háborús szövetségeseitől, sőt, ami azt illeti, még Németországból sem.2

A levegő sztárjai című filmet 151 alkalommal, telt ház előtt vetítették, a karizmatikus „Teddy” von Schleich részvételével, aki fekete egyenruháját teletűzdelte csillogó kitüntetéseivel. Von Schleich harcos antikommunista volt, aki épphogy túlélt egy bajorországi bolsevik puccsot, és aki a születendő Nemzetiszocialista Német Munkáspártnak elsőként verbuvált párthíve lett. Erről Christopher Draper így írt:

„Sokat tanultam tőle a nemzetiszocialista pártról, hosszú és érdekes beszélgetéseket folytattunk, azért is, mert az egyik résztvevő, aki üzleti menedzserként csatlakozott a turnéhoz, angol zsidó volt. Ahogy az elképzelhető, Teddyvel heves vitákat folytattak. […] Teddy újra és újra elmondta nekem: »Christopher, csak idő kérdése, hogy Hitler hatalomra jusson«.”3

Draper ezt követően többször ellátogatott Németországba Von Schleich vendégeként, és 1932. október 15-én bemutatták Hitlernek a müncheni repülőtéren. A Führert eleinte untatta Draper, de amikor a sajtótitkára, Ernst Hanfstaengl felvilágosította, hogy Draper befolyásos londoni körökben tudja majd népszerűsíteni a nácikat, a Führer felvillanyozódott. Nem világos ugyanakkor, honnan vette Hanfstaengl, hogy a pénztelen, munka nélküli színész a brit hatalmi elit köreiben majd nácibarát propagandát folytatna. Talán Drapernek a Sempill-lel való kapcsolata játszhatott ebben szerepet, és talán a véletlennek tulajdonítható, hogy Sempill alig egy héttel Draper Münchenbe érkezése előtt látogatott Németországba.

Bármi történt is Németországban, Draper nem az első homoszexuális férfi volt, aki igencsak vonzónak tartotta a náci pantomimrituálékat és homoerotikus férfiszövetségeket. Mint arról 1933. március 19-én a Sunday Dispatch című lap beszámolt olvasóinak, Christopher Draper őrnagy nemrég tért vissza Münchenből, ahol találkozott Herr Hitlerrel, és országos beszélgetéssorozatot kíván indítani a nácik ügye érdekében. Április végén az MI5 elfogott egy levelet, amelyben dr. Hans Thost, a Völkischer Beobachter náci lap londoni tudósítója (ismert, alacsony beosztású német kém) egy Hampsteadben megrendezendő találkozó meghívóját küldte el. Az esemény programja szerint Draper a fasizmus Európában betöltött szerepéről beszélt.4

Thost szervezte be Drapert náci ügynöknek, ez eddig világos. Ugyanakkor a két ember homlokegyenest ellenkezően mondta el a találkozásukat és Draper beszervezésének körülményeit. Thost verziója szerint 1932 augusztusában, A levegő sztárjai turnéja vége felé Thost meghívta Drapert és Von Schleichet ebédre egy divatos londoni étterembe, az Oddeninóba, és rábeszélte Drapert, hogy írjon németbarát olvasói leveleket az angol sajtóba. Körülbelül egy évvel később Draper azt mondta Thostnak, hogy „készen áll arra, hogy Németországnak dolgozzon, de erős pénzszűkében van, és szeretne beállni a német Luftwafféba”. Thost erre azt felelte, hogy Drapernek először Hamburgban találkoznia kell a német titkosszolgálat tisztviselőivel, majd az utazás költségéről való némi alkudozást követően Draper beleegyezett, hogy elutazzon.5

Drapernek az 1962-ben The Mad Major (A bolond őrnagy) címen megjelenő önéletrajza nem tesz említést az oddeninóbeli ebédről. Ebben az önéletrajzában azt állítja, hogy Thost többször meghívta wimbledoni otthonába. 1933-ban, egy különösen alkoholgőzös együttlét során Thost vetette fel, hogy Draper legyen német kém. Draper szerint ő néhány nap gondolkodási időt kért, mivel izgatottan várta, hogy minél előbb kapcsolatba léphessen az MI5-val. „Rájöttem, hogy itt a lehetőség, hogy kijátsszam a barbárokat.” Draper azt állította, hogy a felkérésről beszámolt egy ismerősének, K. de Trirop bárónak, két nappal később pedig találkozott „X őrnaggyal” és „Sir Percy Sillitoe-val, az MI5 vezetőjével”, aki arra buzdította, hogy menjen bele mindenbe, amit a németek kérnek tőle, viszont folyamatosan tájékoztassa az MI5-ot minden lépéséről.

Ezután Draper arról számol be, hogy 1933. július 23-án, vasárnap Croydonban felszállt egy Hamburgba tartó Lufthansa-gépre. Megérkezése után elvitték az Atlantic Szállodába, és ott magára hagyták, hogy este boldoguljon egyedül. Másnap reggel egy fiatal német jelentkezett nála, aki elkísérte egy kávézóba. Ennek kapcsán Draper olyan helyzetet ír le, amely könnyen lehetett volna az egyik kis költségvetésű filmjének jelenete is. Eszerint a kávézóban rajta kívül csak egy vendég ült az egyik sarokasztalnál, egy betegesen sápadt arcú férfi, akit a fény hátulról világított meg, és aki sötét szemüveget meg a szemébe húzott kalapot viselt. Miután felszolgálták a kávét, a Degenhardtként bemutatkozó kémfőnök azt mondta neki, hogy titkos adatokat vár tőle katonai repülőgépekről, repülőgépgyárakról és a RAF (Royal Air Force, brit Királyi Légierő) repülőszázadairól. Draper erre azt felelte, hogy meg tudja szerezni az információkat, majd kissé túl türelmetlenül arról érdeklődött, hogy mennyit fizetnek majd neki mindezért. A német erre azt válaszolta, hogy Draper majd akkor kap fizetést, ha eredményt tud felmutatni. Ezután két kapcsolattartási postacímet adott meg neki, egy hamburgit és egy rotterdamit. Ezekre a címekre kellett elküldenie az információkat. Elmondta, hogy a Drapernek szóló leveleket majd futár viszi Nagy-Britanniába, és ott postázzák őket. A találkozó végeztével Draper visszatért az Atlantic Szállodába, becsomagolt, és hazaindult Angliába.6

A fentiek a történtek Draper szerinti verzióját adják vissza, azonban sem Draper, sem Thost elbeszélése nem felelt meg teljesen az igazságnak. Thost verziója tizenegy évvel később, 1945-ben, a szövetségesek kihallgatásán hangzott el, úgyhogy a dátumokat illetően érthető némi pontatlanság. Thostnak érdekében állt, hogy kisebbítse saját befolyásolási és tehetségkutató szerepét. Viszont teljes képtelenségnek tekinthetjük Draper beszámolóját arról, hogy ő azonnal felkereste az MI5-ot, miután Thost megpróbálta őt beszervezni, és hogy hamburgi utazása már az MI5 jóváhagyásával történt. Az MI5 feljegyzéseiből ugyanis kiderül, hogy tisztában voltak Draper Thosthoz fűződő kapcsolatával, azonban Draper először 1933. augusztus 3-án kereste fel az MI5-ot, egy héttel a Hamburgból való hazatértét követően. A kihallgatás során Draper nem említette a kávézót, a német sötét szemüvegét és kalapját, csak annyit mondott Degenhardtról, hogy „egy körülbelül 35 éves, meglehetősen zsidós kinézetű férfi volt […] nem pedig olyan ember látszatát keltette, aki a seregben szolgált”. Abban is biztosak lehetünk, hogy nem találkozott Sir Percy Sillitoe-val, aki akkoriban a glasgow-i rendőrség rendőrfőnöke volt, és csak 1946-ban nevezték ki az MI5 főigazgatójának. Valójában Sir Vernon Kell ezredes, az MI5 akkori általános igazgatója, valamint helyettese, Oswald „Jasper” Harker dandárparancsnok hallgatta ki Drapert.7

Kell ezredes feltehetően részt vett a kihallgatáson, mivel az MI5 követte Thost tevékenységét, és nagy figyelmet szentelt Thost 1931-es, Nagy-Britanniába történt visszatérésétől fogva a vezető nácikkal – köztük a Göringgel, Goebbelsszel és Hess-szel – fenntartott kapcsolatainak.

A kihallgatásról vezetett jegyzőkönyv alapján teljesen nyilvánvaló Harkernek a harsány, homoszexuális Draperrel szembeni bizalmatlansága. Az MI5 tisztviselői joggal feltételezték, hogy Draper fontolóra vette, hogy német kémmé váljon, de amikor felismerte, hogy a tűzzel játszik, megváltoztatta az álláspontját, a kihallgatás idején pedig saját magát próbálta rehabilitálni azzal, hogy azt állította: be akarta csapni a németeket. Harker erről ezt írta: „Semmi kétség, hogy Draper készen állt a játékra”, de hozzátette, hogy mint mindig, akkor is pénzszűkében volt, és azt is megkérdezte, hogy megtarthat-e valamennyit a németektől kapott pénzből. Az MI5 német specialistáját, Edward Hinchley Cooke-ot nevezték ki az ügy felelősének, aki 1933. szeptember 28-án átadott Drapernek egy ártalmatlan légügyi minisztériumi dokumentumot azzal a megbízással, hogy továbbítsa azt Louis Fischernek a Berglustaan 51a, Hillegersberg, Rotterdam címre. Ez volt az a fedőcím, amit Draper a németektől kapott hamburgi látogatása során. Ezt az üzenetet megjegyzés nélkül visszaküldték a következő hónapban, és néhány héttel később holland guldenben egy szerény összeget postáztak Draper londoni lakcímére.8

Nos, ha Draper valóban fontolóra vette, hogy német kémmé váljon, és csak Hamburgból való hazatérte után fordult a brit hatóságokhoz, vajon mi volt az, ami miatt megváltozott a véleménye? Az 1930-as évek elején ugyanis nem volt hiány arra vonatkozó bizonyítékban, hogy a kémkedés veszélyes kockázatokkal jár. Ugo Travigliát golyó általi halálra ítélték, mert francia szeretője, a „sötét szemű szépség” számára dokumentumokat lopott el. Charles Eydoux francia mérnökprofesszort és Georgette Bonnefond nevű titkárnőjét 1933 februárjában elfogták Olaszországban, és kémkedésért hosszú börtönbüntetésre ítélték. A cseh hadsereg egyik katonatisztje öngyilkosságot követett el azt követően, hogy egy német éjszakai klub énekesnője tőrbe csalta. Továbbá két lengyel tisztet kivégeztek, miután fény derült arra, hogy kémkedtek a Szovjetunió számára; egy jugoszláv katonatisztet rajtakaptak, hogy a magyarok javára kémkedik, és felakasztották. További példák: két franciát börtönbüntetésre ítéltek, amiért titkos haditengerészeti adatokat árultak el a japánoknak, valamint hat brit mérnök egy moszkvai börtönben sínylődött a kémkedésért ellenük indított eljárás bírósági tárgyalására várva.9

Az eseteket széles körben nyilvánosságra hozták. Drapert az a korabeli eset foglalkoztathatta, amikor kiderült, hogy egy brit katonatiszt pimasz módon arról érdeklődött egy berlini hotel portásánál, merre találja a német katonai hírszerzés épületét. Egy rejtélyes személyazonosságú orosz figyelmeztette az MI5 berlini központjának vezetőjét, Frank Foley-t, aki kiderítette, hogy a brit tisztet Norman Baillie-Stewartnak hívták, és a Seaforth Highlander egységnél szolgált. Az MI5 elfogott egy Baillie-Stewartnak szóló levelet, amelyet 1932 novemberében egy Marie-Luise (sic!) nevű nő írt Berlinből, amely így szólt:

„Drága barátom!

Gyakran gondolok azokra a szép napokra, amelyeket tavaly nyáron együtt töltöttünk Berlinben. Remélem, jól vagy, és nem felejtettél el. Nagyon kedves volt tőled, hogy kölcsönöztél nekem egy kis pénzt. Biztos emlékszel, hogy apámtól már nem kaptam pénzt, mivel kifogásolta, hogy folytatni akarom a tanulmányaimat. Azóta megváltozott a véleménye, és már minden rendben van. Sajnos nem tudom neked egyben visszafizetni a teljes összeget, de azt remélem, hogy még karácsony előtt el fogom tudni küldeni a maradékot. Remélem, jövőre újra találkozhatunk. Kérlek, majd írd meg, hogy mikor tudsz jönni újra. Szívélyes üdvözlettel, Marie-Luise.”10

A feltételezett szerelmes levél szövege kétértelmű és ügyetlen, de a hozzá csatolt 50 angol font, amit az állítólagos kölcsön részleges visszafizetésének állítottak be, kifejezetten gyanússá tette. A jelentős banki adóssággal rendelkező Baillie-Stewart nem volt abban a helyzetben, hogy bárkinek nagy összegű pénzt kölcsönözzön, különösen nem egy német barátnőnek, akivel csak egyszer találkozott.

Baillie-Stewart válaszlevelét Marie-Luisénak (sic!) még az előtt elfogták, hogy elhagyta volna Nagy-Britanniát. Az Otto Waldemar Obstnak, Berlinbe címzett levél így szólt:

„Drága barátnőm!

Igazán nagyon köszönöm a leveledet és azt, hogy olyan gyorsan rendezted az általam nyújtott kisebb kölcsönt.

Kedves tőled, hogy meghívsz, hogy legyünk majd együtt, és mindent megteszek majd, hogy szabadságot kapjak, de attól tartok, még túl korai lenne nyilatkoznom arról, hogy mikor tudnék szabadságra menni. Jelenleg úgy vélem, valamikor március elején, de később majd tudatom veled.

Hadd javasoljam, hogy amikor legközelebb írsz nekem, kisebb pecsétet használj, mivel a nagyobbak felkelthetik a gátlástalan emberek kíváncsiságát. Ezt azért írom, mert a levélen úgy láttam, hogy valaki kinyitotta, hogy belenézzen, mielőtt otthoni címemre érkezett volna.

Az időjárás errefelé nem túl jó, jelenleg mindenki náthás. Remélem, te ennél jobban érzed magad Berlinben. Várom, hogy hamarosan halljak rólad, és hogy találkozzunk a jövő év tavaszán.

Még egyszer nagyon köszönöm, üdvözlettel, Alphonse Poiret.”11

Az utalás, amely szerint Marie-Luise első levelét megbabrálták, némi megdöbbenést okozott, amíg a postahivatal meg nem erősítette, hogy a Németországból küldött levél borítékjának két viaszpecsétje közül az egyik eltörött az út során, feltehetően megnyomódott. Az MI5-nak némi fejtörést okozott a franciás hangzású Alphonse Poiret aláírás is. Edward Hinchley Cooke viszont felismerte, hogy a „Poiret” szó kis körtét jelent franciául, míg a „Marie-Luise” szintén egy kis méretű körtefajta neve, az „Obst” pedig németül gyümölcsöt jelent. Hinchley Cooke azt is megtudta, hogy miután Baillie-Stewart hazatért Berlinből, az aldershoti helyőrségi könyvtárból kikölcsönzött egy kereskedelmi forgalomban lévő katonai kiképző kézikönyvet, valamint a Farnborough-ban fekvő Műszaki Hadviselés Kísérleti Intézete (Mechanical Warfare Experimental Establishment) körül is szaglászott.

Egy hónappal később egy másik Marie-Louise-levelet is elfogtak, ebben 40 angol font volt, és ezzel egyre szaporodtak a Baillie-Stewart elleni bizonyítékok. Baillie-Stewartnak katonai bíróság előtt kellett volna felelnie a tetteiért. Azonban a németekhez való kétbalkezes közeledése miatt, valamint azért, amiért kémként szemmel láthatóan nem ért el semmilyen sikert, nehéz lett volna úgy beállítani, mint aki veszélyt jelenthet a nemzetbiztonságra. Így aztán mindössze annyi történt, hogy szembesítették Frederick Symsszel, a katonai ügyészség alezredesével, továbbá az MI5-nak dolgozó William Phillips parancsnokkal. Két gépelt oldalon sorolták fel árulásának részleteit, majd lehetőséget kapott arra, hogy csendben lemondjon, cserébe viszont adatokat szolgáltasson a németekkel való együttműködéséről.

Akinek egy szemernyi józan esze van, élt volna a lehetőséggel, hogy elkerülje a hazaárulás vádját, nem így Norman Baillie-Stewart, akit pojácának tartottak. David Niven, aki színésszé válása előtt Baillie-Stewart társa volt Sandhurstben, azt írta róla, hogy „kivételesen kellemetlen alak”. Baillie-Stewart néhány percig kínos csendben tűnődött az ajánlaton, majd ingerülten elutasította. Marshal elöljáró ekkor formálisan kihágással vádolta meg a hivatali titokról szóló törvény alapján, hat nappal később pedig, 1933. január 26-án egy autóba tuszkolták, amiről Baillie-Stewart így számolt be:

„Hamarosan arra lettem figyelmes, hogy a londoni úton vagyunk. Minden kétségem visszatért. Hova a fenébe visznek engem? Talán a hadügyminisztériumba további kihallgatásra? Hamarosan már a londoni forgalom sűrűjébe értünk, a városnak olyan részén, amelyet nem ismertem. Aztán hirtelen megláttam egy feliratot: »Tower felé«. Jóságos isten, gondoltam, lehetséges, hogy az összes szóba jöhető hely közül épp ide visznek engem?”12

Londonban a Tower volt a legbiztonságosabb börtön. Ugyanakkor itt található a város egyik legnépszerűbb múzeuma, ahol a turisták gyakran szájtátva nézik az őrök skót kockás öltözékét és a Tower „tisztjét” a skóciai Seaforth Highlanderek sapkájában, napi teendőinek végzése közben.

A katonai bíróság 1933. március 20-án tárgyalta az ügyet. Baillie-Stewart elismerte, hogy elutazott Berlinbe, de azt állította, hogy amikor egyedül ült egy kávéházban, találkozott Otto Waldemar Obsttal, aki felajánlotta, hogy bemutatja őt egy lánynak, aki majd megismerteti vele Berlin látnivalóit. Baillie-Stewart azt vallotta, hogy a vonzó szőkeségről csak annyit tudott, hogy Marie-Louisének hívják, és a lányt azonnal elbűvölte az ő vonzereje, így a város déli részén fekvő Wannsee melletti erdőben beteljesült a kapcsolatuk. Határozottan tagadta, hogy bármilyen titkot elárult volna, és a tárgyalóterem zsúfolt látogatói karzatának nagy derültségére saját magát olyan szexuális atlétának állította be, akinek a nők nem tudnak ellenállni, és boldogan fizetnek a szolgáltatásaiért. Ezzel magyarázta a megfelelőképpen elégedett Marie-Louisétől érkezett 90 fontot.13

Baillie-Stewart bátyja, Eric megerősítette, hogy „a testvére állandóan a nőkre gondol”, és Mrs. Suzanne Hickey, egy tiszttárs francia származású, láthatóan szorongó felesége bevallotta, hogy 1932. augusztus 27-én vele töltött egy szombat estét Londonban, majd kikísérte a Liverpool Street állomásra, Baillie-Stewart első hollandiai útja idején. Egy német lány, akit Lotte Geilernek hívtak, de a tárgyaláson diszkréten csak „Miss D-nek” szólítottak, elmondta, hogy ugyanazon az estén találkozott vele a hajóhoz menő vonaton, és könnyek közt bevallotta, hogy még aznap éjjel a kompon „nagyon közel kerültünk egymáshoz”. A bíróság egyik alkalmazottja fanyar humorral meg is jegyezte, hogy Baillie-Stewart „a legtöbbet hozta ki a rövid ismeretségből”. A vádlottnak, mint napjaink Casanovájának, olyannyira híre ment, hogy a hadügyminisztériumot nők érzelgős levelei árasztották el, akik mindnyájan Baillie-Stewart szabadon bocsátását követelték. Az egyik női imádója még azt is felajánlotta, hogy meghal helyette. Belgiumban egy nő „az ő kis normannjának” bizarr rajongói klubot nyitott „Baillie-Stewart barátai” elnevezéssel. Ez a hölgy, Mme de Renoz, persze sohasem találkozott távoli csodálata tárgyával.

A bíróságon az A. őrnagyként szólított tanú, Edward Hinchley Cooke elmondta, hogy az a berlini kontaktcím, amelyet Baillie-Stewart a távozása előtt meghagyott az ezrednél, a Nathan Israel nevű áruház címe volt. A vádlott szobájának átkutatásakor találtak egy cédulát, rajta egy telefonszámmal, amely a berlini Reichswehrministerium, vagyis az 1918 utáni német haderő legfőbb parancsnokságának telefonszáma volt. Baillie-Stewart jogosítványának lapjai között pedig Otto Waldemar Obst berlini címét találták meg egy cédulán, emellett egy kísérleti brit tankmodell fényképét, valamint a brit haderő több bizalmasnak számító kézikönyvét. Ezek egyike a következő címet viselte: „A hadsereg tankzászlóaljának taktikai bevetése.”

Baillie-Stewart megpróbálkozott azzal a magyarázattal, hogy erre csak az előléptetéséhez folytatott tanulmányaihoz volt szüksége. A karzaton ülő közönség gúnyolódó füttyei közepette a vádlott ragaszkodott ahhoz az állításához, hogy csak azért volt szüksége a Reichswehrministerium telefonszámára, mert a brit hadsereg és a Reichswehrministerium közti összekötőként akarta felajánlani a szolgálatait. Amikor Hinchley Cooke arról is beszámolt, hogy a vádlott szekrényében egy barna tweedzakó zsebébe gyömöszölve listát találtak arról, hogy a németeknek milyen információkra volt szükségük a brit tankokról, akkor Baillie-Stewart visszakozott, és ezúttal azt állította, hogy azért utazott Berlinbe, hogy ott megakadályozzon egy titkosszolgálati puccsot, és abban bízott, hogy ezzel majd a brit titkosszolgálatra is nagy hatást gyakorolhat, és azt remélte, hogy így munkát ajánlanak neki.

Bár a védelem minden tőle telhetőt megtett, és megállapításuk szerint csak egy komplett bolond tartana a szobájában ilyen kémkedésre vonatkozó terhelő bizonyítékokat, azonban nem érték el a kívánt hatást, mivel mindezen információk birtokában a legtöbben biztosak voltak abban, hogy Baillie-Stewart valóban komplett bolond. A védelem ekkor egy másik „nyulat” húzott elő a kalapjából. A Victor Silvester nevű tanú azt vallotta, hogy 1932. augusztus 19-én, a berlini Eden Hotel báltermében leszólított egy „szép, fiatal, szőke”, Marie-Louise nevű nőt, aki elmondta neki, hogy „nagyon kedvel egy angolt” – ugyanezen az estén hagyta el Baillie-Stewart a várost. A tárgyaláson részt vevő megfigyelők többsége egyetértett Henry Shapcott őrnaggyal, aki a per ügyészeként ráförmedt a sápadt és remegő vádlottra, mondván: „Nem szaporítom a szót, az ügyészség megállapítja, hogy Baillie-Stewart hadnagy 90 angol fontért elárulta a hazáját.” 1933. március 13-án kimondták a bűnösségét, elbocsátották a hadsereg kötelékéből, és öt év börtönbüntetésre ítélték.14

Közben Berlinben újságírók hada kutatta a titokzatos Marie-Louise nyomait. Több beszámoló jelent meg azzal a túlságosan is nyilvánvaló céllal, hogy a riportereket eltereljék a jó nyomról. Így például az egyik újságíró azt állította, hogy a hölgy tüdőgyulladásban meghalt, a Daily Express riportere, Sefton Delmer viszont egy Olga Israel nevű, vonzó berlini zsidó nőnek a nyomára bukkant, aki beismerte, hogy járt táncolni Baillie-Stewarttal, de hevesen tagadta, hogy ő lenne „Marie-Louise”, vagy – amint azt Baillie-Stewart állította – egy napot töltött volna vele egy nudista strandon.15

Itt ki is hűlt volna a nyom, ha két, látszólag ehhez nem kapcsolódó, franciaországi esemény a segítségünkre nem lett volna. Először is: éppen akkor, amikor a korábbi Baillie-Stewart hadnagy, az akkor már B. 1.13 számú fogoly azon a márciusi délutánon beállt a felvételre jelentkezők sorába a Wormwood Scrubs börtönben, a francia újságírók közölték, hogy kapcsolat lehet Baillie-Stewart és a még mindig rejtélyes Marie-Louise – valójában egy „La Belle Sophie” néven számontartott német kém –, valamint Georges Frogé francia katonatiszt – feltételezett német kém – között.

„La Belle Sophie” valójában a német születésű Sibela Drosd volt, aki egy északfrancia határvárosban, St. Avold-ban működtetett kopott kávéházat és kuplerájt. Érdekes módon Sibela férje, Joseph, egy utálatos gazember, kiskorú lányok kerítője, kihallgatása során beismerte, hogy a németek futárja volt, és azt állította, hogy számtalan alkalommal utazott Nagy-Britanniába. Továbbá szembetűnő hasonlóságot lehetett felfedezni a Baillie-Stewartnak küldött Marie-Louise-levelek és azon levelek között, amelyeket egy „Germaine” nevű lány küldött Frogénak.16

Éppen, amikor a „La Belle Sophie”-sztori 1933 októberében berobbant a francia sajtóba, Wilhelm Gustav Geissmann német futár és francia kettős ügynök elmondta a Deuxième Bureau-nak, hogy a dél-németországi Lindauban együtt látta a párizsi Lydia Stahlt német tisztekkel. Nem világos, hogy volt-e bármi igazság Gustav Geissmann sztorijában az orosz születésű Stahl német tisztekkel való kapcsolatáról, az viszont kiderült, hogy Stahl szovjet ügynökként éveket töltött New Yorkban, és 1933-ban részese volt egy hálózatnak, amely Franciaországban a szovjet katonai kémelhárításnak, a GRU-nak (Glavnoje Razvedivatyelnoje Upravlenyije, Felderítő Főcsoportfőnökség) kémkedett.17

Amikor 1933 decemberében felgöngyölítették a Stahl-féle kémhálózatot, kiderült, hogy a tagjai kivétel nélkül rendkívül ostobák voltak. Egy névtelen telefonos figyelmeztetés ellenére („Vigyázat! Maguk amerikaiak? Igen? Nos, azt tanácsoljuk, hogy hagyják el Párizst…”) Gordon és Marjorie Switz, amerikai kommunisták hotelszobájában az oda behatoló nyomozók lopott dokumentumokat és egy köteg készpénzt találtak, amit az amerikaiak szállodai szobájuk szekrénye mögé rejtettek el. Marjorie, aki a Vassar College hallgatója volt, egyszerűen megtagadta a válaszadást azoknak a fotóknak a negatívjairól, amelyeket a cigarettáiba sodorva rejtett el, és amelyeket egymás után folyamatosan szívott, mialatt a detektívek átkutatták a szobájukat. Nem mintha a Sûretének szüksége lett volna a hamutartóban lévő terhelő bizonyítékra, mivel egy Svájcban elfogott, Oroszországba postázott csomagban küldött filmen megtalálták Gordon és Marjorie ujjlenyomatait.18

A szovjeteket mindez igencsak kellemetlenül érintette. Nemcsak azért, mert Gordon Switz, a kémhálózat pénztárosa a korábbi szabadulás reményében nem habozott átadni a nyomozó hatóságnak a részletes nyilvántartású számlakönyvét, s ezzel szovjet ügynököket és szimpatizánsaikat kompromittált Európa-szerte. Még rosszabb volt a szovjetek számára az, hogy a franciák továbbították a finn Állambiztonsági Rendőrségnek (Etsiva Keskuspoliisi, EKP) a Lydia Stahl és Ingrid Bostrom, Helsinki-bázisú GRU-ügynök elfogott levelezésének a másolatát, ami az EKP-t további harminc, Finnországban működő kém nyomára vezette, akik közt szerepelt egy Marie-Louise Martin nevű nő is.

Eredetileg mind a finnek, mind a franciák gyanították, hogy az a Marie-Louise, aki egy helsinki börtönben sínylődik, azonos lehet azzal a Marie-Louise-zal, akivel Norman Baillie-Stewart – állítása szerint – a Wannsee melletti erdőben szexelt az előző nyáron. Ez felvetette azt az érdekes lehetőséget, hogy az a Marie-Louise, akit akkoriban Helsinkiben bebörtönöztek, és az a szőkeség, aki állítása szerint Baillie-Stewartot szórakoztatta Berlinben, valóban egy és ugyanaz a személy, Baillie-Stewartot pedig, aki kétségtelenül kellemetlen fickó volt, de nem volt kommunista, egy szovjet kémhálózat részesévé tették. Viszont sem Baillie-Stewart, sem pedig Victor Silvester nem ismerte fel a helsinki börtönben büntetését töltő Marie-Louise-t a fényképe alapján. Mint kiderült, Marie-Louise valójában egy litván gazda lánya volt, aki korábban Rigában bárhölgyként működött. Ugyanakkor egy alacsony beosztású GRU-ügynök, akit valójában Marija Emma Schulnak hívtak, szintén a Marie-Louise Martin álnevet használta.19

Így aztán két Marie-Louise volt, az egyik a szovjet kém, aki egy finn börtönben sínylődött, a másik pedig egy német ügynök, aki még szabadlábon volt. A nyom újra kihűlt egészen 1936 decemberéig, amikor is több újságban megjelent, hogy Marie-Louise valójában egy köztisztviselő lánya, akit valódi nevén Marie-Louise Bäckendorffnak hívnak. Ha hinni lehet az újságok beszámolóinak, akkor ez a Marie-Louise elcsábított egy Robert Wendell nevű brit kémet, aki brit származású német mérnök volt, és az MI6-nek részletes leírást továbbított az Elba torkolatától nem messzire fekvő Helgoland szigeterődjéről. Marie-Louise elég bizonyítékot talált Wendell elítéléséhez, de mivel beleszeretett a célszemélybe, Wendell kivégzését követően egy svájci zárdába menekült.20

***

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Blaschtik Éva
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Torma Lászlóné

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Mohave – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Spectral SC – SIL Open Font License
Vollkorn SC – SIL Open Font License