A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ann Leckie: Ancillary Justice

Orbit Books, London 2013

Fordította: Kleinheincz Csilla

Borítófestmény © John Harris

Borítótipográfia: Szabó Vince

Text Copyright © 2013 by Ann Leckie

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2014

Hungarian edition ©GABO Kiadó, 2014

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-998-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Szüleimnek,
Mary P. és David N. Dietzlernek,
akik nem érték meg e könyv megjelenését,
de mindig is hittek benne,
hogy megszületik majd.

Fordítói jegyzet

A könyvben szereplő radchaai kultúra nem tesz különbséget nemek között, nyelvében a nőnemet veszi semleges alapnak. A magyar nyelv a semleges nemű személyes névmások révén erre kisebb teret ad, mint az eredeti angol, de igyekeztünk közvetíteni a fordításban a szerző szándékát.

1

A test meztelenül, arccal lefelé feküdt, halottszürkén, körülötte vér pettyezte a havat. Mínusz tizenöt Celsius-fok volt, és alig pár órája vihar söpört át a vidéken. A hó simán nyújtózott a halvány napfényben, csupán néhány csapás vezetett egy közeli jégkunyhóhoz. Egy kocsmához. Vagyis, ami kocsmának felelt meg ezen a településen.

A kinyújtott karban, a váll és csípő közti ívben volt valami viszketően ismerős. De hát nem ismerhetem ezt a személyt. Itt senkit sem ismerek. Egy fagyos és elszigetelt bolygó a jeges világvégén, olyan távol a civilizáció radchaai eszméitől, amennyire csak lehetséges. Én is csak azért voltam itt, ezen a bolygón, ebben a községben, mert sürgős elintéznivalóm akadt. Az utcán heverő testekkel nekem semmi dolgom.

Néha nem tudom, mit miért teszek. Annyi év után is az újdonság erejével hat, hogy van, amit nem tudok, hogy nincsenek parancsok, amelyek egyik pillanatból a másikba átvezetnének. Ezért nem tudom megmagyarázni, miért álltam meg és emeltem fel fél lábbal a csupasz vállat, hogy vethessek egy pillantást a személy arcára.

Fagyottan, összeverve és véresen is felismertem. Seivarden Vendaainak hívták, és egykor a tisztjeim közé tartozott, fiatal hadnagy volt, aki idővel saját parancsnokságot és egy másik hajót kapott. Azt hittem, már ezer éve halott, most mégis tagadhatatlanul itt hevert előttem. Leguggoltam és kitapogattam a pulzusát, lélegzet enyhe fuvallatát kerestem.

Még élt.

Seivarden Vendaai már nem az én gondom és felelősségem volt. Soha nem tartozott kedvenc tisztjeim közé. Természetesen teljesítettem a parancsait. Soha nem bántalmazta a mellékeseimet, sosem ártott egyik szegmensemnek sem (ahogyan olykor más tisztek tették). Nem volt okom rosszat gondolni róla. Épp ellenkezőleg, modora jó családból való, művelt és udvarias személyre vallott. Persze, nem az én irányomban – én nem személy voltam, csupán a felszerelés, a hajó egy darabja. Mégsem kedveltem meg soha.

Fölegyenesedtem, és bementem a kocsmába. A helyiség homályba borult, a fehér jégfalakat rég belepte a zsír vagy valami még rosszabb. A levegőben szesz és hányás szaga terjengett. Egy magas pad mögött csapos álldogált. Helybéli volt – alacsony, kövér, sápadt és szélesen ülő szemű. Egy mocskos asztalnál három vendég terült el székében. A hideg ellenére csak nadrágot és steppelt inget viseltek. Nilt félgömbjén tavasz uralkodott, és élvezték az enyhe időt. Úgy tettek, mintha nem látnának, bár bizonyára már az utcán észrevettek, és tudták, mi sarkallt arra, hogy belépjek a kocsmába. Alighanem legalább egyiküknek köze volt hozzá; Seivarden nem régóta lehetett kint, különben már halott lenne.

– Kibérelnék egy szánt – mondtam –, és vennék egy hipotermiás elsősegélydobozt.

Mögöttem felkuncogott az egyik vendég, és gúnyosan megszólalt:

– Micsoda kemény kislány!

Megfordultam, hogy az arcába nézhessek. Magasabbra nőtt, mint a legtöbb nilti, de ugyanolyan kövér és sápadt volt, mint legtöbbjük. Szélesebb volt nálam, de így is alacsonyabb, én pedig sokkal erősebb voltam, mint amilyennek kinéztem. Nem tudta, mibe mászik bele. Inge szögletes, steppelt mintáiból ítélve férfi lehetett. Nem voltam benne teljesen biztos. Ha a radch űrben lennék, nem számítana. A radchaaik nem sokat törődnek a nemekkel, és a nyelvük – a saját első nyelvem – sehogyan nem jelöli a nemeket. Ez azonban, amin most beszéltünk, használta a nemi megkülönböztetést, és bajba kerülhettem, ha rossz alakot használtam. Nem sokat segített, hogy a nemek megkülönböztetésére szolgáló jelek minden vidéken különböztek, olykor akár szélsőségesen, és én csak ritkán tudtam megfejteni ezeket.

Úgy döntöttem, nem mondok semmit. Néhány pillanat múlva valami érdekeset talált az asztal lapján. Akkor és ott, ültő helyében megölhettem volna, nem jelentett volna megerőltetést. Vonzónak találtam a gondolatot. Most azonban Seivarden volt az első. Visszafordultam a csaposhoz.

Hanyagul görnyedve mondta, mintha a kis közjáték meg sem esett volna:

– Mit gondol, miféle hely ez?

– Olyan hely – mondtam, még mindig olyan nyelvi területen maradva, ahol nem volt szükség nemi megjelölésre –, ahol szánt bérelhetek és hipotermiás dobozt vehetek. Mennyi lesz?

– Kétszáz sen. – Hétszentség, hogy ez legalább a piaci ár kétszerese. – A szánért. Hátul van. Magának kell érte mennie. És még száz a dobozért.

– Teljes legyen – mondtam. – Nem használt.

Előhúzott egyet a pad alól. A pecsét sértetlennek tűnt. – A kinti haverjának volt egy számlája.

Talán hazugság. Talán nem. A szám mindenképpen merő kitaláció. – Mennyiről szólt?

– Háromszázötvenről.

Kitalálhattam volna, hogyan kerüljem el az utalást a csapos nemére. Vagy találgathattam. A legrosszabb esetben is ötven százalék volt az esélyem, hogy eltalálom. – Nagyon jóhiszemű – kezdtem, hímre tippelve –, hogy egy ilyen rászorulónak – mivel tudtam, hogy Seivarden hímnemű, ezért ez könnyű volt – ekkora tartozást engedett felgyűlni. – A csapos nem szólt semmit. – Hatszázötven fedezi az egészet?

– Aha – válaszolt a csapos. – Nagyjából.

– Nem, az egészet. Most megállapodunk. Ha pedig később bárki többet követel vagy megpróbál kirabolni, meghal.

Csend. Aztán sercintés hangja a hátam mögött. – Radchaai söpredék.

– Nem vagyok radchaai. – Ez igaz volt. Ahhoz, hogy valaki radchaai lehessen, embernek kellett lennie.

– Az a pasas az – mondta a csapos, alig észrevehetően biccentve az ajtó felé. – Magának nem olyan a kiejtése, de ugyanúgy bűzlik, mint a radchaaik.

– Ami bűzlik, az a húgy, amit a vendégeinek kínál. – Hujjogatás a hátam mögött. Zsebembe nyúltam, előhúztam egy marék petákot, és a padra dobtam. – Tartsa meg az aprót. – Megfordultam, hogy távozzak.

– Ajánlom, hogy a pénze jó legyen.

– Ajánlom, hogy a szánja hátul legyen, ahogy mondta. – Azzal kimentem.

Előbb a hipotermiás elsősegély. Átfordítottam Seivardent, majd letéptem a plombát a dobozról, lepattintottam egy belső mérőt a kártyáról, és véres, félig fagyott szájába toltam. Amint a kártyán zöldet mutatott a jelzés, kihajtogattam a vékony takarót, ellenőriztem a töltöttségét, Seivarden köré tekertem, és bekapcsoltam. Utána hátramentem a szánért.

Senki sem várt rám lesben, ami szerencse. Még nem akartam hullákat hagyni magam után, nem azért jöttem, hogy bajt keverjek. A kocsmát megkerülve előrehúztam a szánt, ráemeltem Seivardent, és fontolóra vettem, hogy levetem a külső kabátomat és ráterítem, végül mégis úgy véltem, nem sokat tenne hozzá a hipotermiás takaróhoz. Beindítottam a szánt, és elindultam.

A község peremén béreltem szobát, egyet a tucatnyi kétméteres, koszos, szürkészöld, előregyártott műanyagkockák közül. Ágy nem volt benne, takarót és hőt csak felárral adtak. Kifizettem – már így is nevetségesen nagy összeget herdáltam el arra, hogy Seivardent kivakarjam a hóból.

Tőlem telhetően letisztogattam róla a vért, ellenőriztem a pulzusát (még vert a szíve) és hőmérsékletét (emelkedett). Egykor gondolkodás nélkül meg tudtam volna állapítani maghőmérsékletét, pulzusát, vérének oxigéntartalmát, hormonszintjeit. Minden sérülést láthattam, csak akarnom kellett. Most azonban vak voltam. Az lerítt róla, hogy megverték – arca feldagadt, testén véraláfutások látszottak. Más sérülésekből azt gyanítottam, hogy meg is erőszakolták, ám efelől nehéz volt megbizonyosodni.

A hipotermiás elsősegélydobozhoz alapszintű javító is tartozott, de csak egy, és az is csak elsősegélynyújtásra volt alkalmas. Seivardennek belső sérülései vagy agyrázkódása is lehetett, én pedig csak vágásokat és rándulásokat tudtam gyógyítani. Ha szerencsém van, csak a hideggel és a véraláfutásokkal kell elbánnom. Már nem sok orvosi tudásom maradt. Bármilyen diagnózis, amit felállíthattam, csak kezdetleges lehetett.

Újabb belső mérőt toltam le a torkán. Újabb ellenőrzés – a bőre nem volt hűvösebb a vártnál, és nem éreztem nyirkosnak. Arca a véraláfutások alatt visszanyerte szokásos barna színét. Behoztam egy lábosnyi havat, hogy felolvasszam, letettem egy sarokba, ahol talán nem rúgja fel, ha felébred, majd kimentem. Bezártam magam mögött az ajtót.

A nap magasra kúszott az égen, de a fény alig erősödött. Most már több csapás bolygatta meg a múlt éjszakai vihar után maradt sima havat, és egy-két nilti is előbújt. Visszahúztam a szánt a kocsmához, és mögé állítottam. Senki sem szólított meg, nesz sem hallatszott a sötét ajtónyílásból. A község közepe felé indultam.

Emberek jártak-keltek, végezték a dolgukat. Nadrágot és steppelt inget viselő kövér, sápadt gyerekek rugdosták egymásra a havat, majd, amikor megláttak, megálltak és nagy, meglepett szemeket meresztettek rám. A felnőttek úgy tettek, mintha nem léteznék, de ahogy elhaladtak mellettem, követtek a szemükkel. Bementem egy boltba, a napfény itteni megfelelőjéből a homályba és hidegbe, ami csak öt fokkal volt melegebb a külvilágnál.

Odabent tucatnyi ember álldogált és beszélgetett, de azonnal elhallgattak, amint beléptem. Rájöttem, hogy érzelemmentes az arcom, ezért arcizmaimat kellemes és semleges vonásokba rendeztem.

– Mit akar? – mordult rám az eladó.

– A többiek bizonyára előttem vannak. – Reméltem, hogy a csoport nemi összetétele vegyes, ahogyan azt a mondatomban is jeleztem. Csak hallgatást kaptam válaszul. – Négy vekni kenyeret kérek és egy tömb zsírt. Valamint két hipotermiás elsősegélydobozt és két általános felhasználású javítót, ha van.

– Van tízes, húszas és harmincas csomag.

– Harmincasat kérek.

A pultra tornyozta az árut. – Háromszázhetvenöt. – Valaki mögöttem köhögött – már megint túl sokat kértek tőlem.

Fizettem és távoztam. A gyerekek még mindig nevetve verődtek össze az utcán. A felnőttek még mindig úgy mentek el mellettem, mintha ott sem lettem volna. Még egy helyen megálltam – Seivardennek ruhákra lesz szüksége. Utána visszatértem a szobába.

Seivarden még mindig eszméletlen volt, és amennyire láttam, sokknak még mindig semmi nyoma. A tartályban már nagyrészt elolvadt a hó, és beleáztattam az egyik téglakemény kenyér felét.

A legveszedelmesebb lehetőség a fejsérülés és a belső szerveket ért kár volt. Felnyitottam a két javítót, amit vettem, és fölemeltem a takarót, hogy az egyiket Seivarden hasára teríthessem, ahol összegyűlt, megnyúlt, aztán átlátszó héjjá szilárdult. A másikat az arcához tartottam, ahol a leginkább össze volt verve. Amikor az is megkeményedett, levettem külső kabátomat, lefeküdtem, és elaludtam.

Valamivel több mint hét és fél órával később Seivarden megmozdult, mire felébredtem.

– Ébren van? – kérdeztem. A felhasznált javító miatt egyik szeme és szájának fele csukva maradt, de az arcán már jelentősen visszahúzódtak a véraláfutások és a duzzanat. Egy pillanatra eltöprengtem, mi lenne most a helyénvaló arckifejezés, majd alkalmaztam is. – A hóban találtam, a kocsma előtt. Úgy nézett ki, mint akinek segítségre van szüksége. – Lélegzete halkan, reszelősen szökött ki a száján, de nem fordította felém a fejét. – Éhes? – Választ nem kaptam, csak üres tekintetet. – Beütötte a fejét?

– Nem – mondta halkan, arca ellazult volt és ernyedt.

– Éhes?

– Nem.

– Mikor evett utoljára?

– Nem tudom. – Hangja nyugodt volt, hangsúlytalan.

Felültettem és szelíden a szürkészöld falnak támasztottam. Nem akartam újabb sérüléseket okozni, és féltem, hogy eldől. Ülve maradt, ezért lassan egy kevés vízbe áztatott kenyeret kanalaztam a szájába, óvatosan kerülgetve a javítót. – Nyeljen! – szóltam rá, mire engedelmeskedett. Így etettem meg vele a tálban lévő étel felét, aztán a maradékot magam ettem meg, és újabb lábosnyi havat hoztam be.

Nézte, ahogy megint kemény kenyeret teszek a lábosba, de nem szólt, arca még mindig nyugodt volt. – Hogy hívják? – kérdeztem. Semmi válasz.

Úgy tippeltem, kefet vett be. A legtöbb ember azt mondaná, a kef elnyomja az érzelmeket, ami igaz, de nem ez az egyetlen hatása. Egy időben pontosan el tudtam volna magyarázni, mit is csinál a kef, de már nem vagyok az, mint egykor.

Amennyire én tudtam, az emberek azért használtak kefet, hogy ne érezzenek többé valamit. Vagy mert azt hitték, az érzelmek félrerakásával felsőbbrendű racionalitás lesz az eredmény, tökéletes logika, igazi megvilágosodás. De ez nem így működik.

Seivarden kihúzása a hóból időbe és pénzbe került, márpedig egyikkel sem voltam jól eleresztve, és mire mentem vele? Ha magára hagyom, megint felhajt egy-két kefadagot, aztán ismét egy olyan helyre keveredik, mint az a mocskos kocsma, és tényleg megöleti magát. Ha ezt akarja, nincs jogom megakadályozni. De ha meg akart halni, miért nem intézte el tisztán, miért nem regisztráltatta a szándékát, ment el az orvoshoz, mint bárki más? Nem értettem.

Rengeteg minden volt, amit nem értettem, és bár tizenkilenc éve embernek tettettem magamat, nem tanultam belőle annyit, mint hittem.

2

Tizenkilenc évvel, három hónappal és egy héttel azelőtt, hogy megtaláltam Seivardent a hóban, egy csapatszállító voltam, és Shis’urna bolygója körül keringtem. A csapatszállítók a radchaai hajók legmasszívabbjai, tizenhat egymásra épített fedélzetből állnak. Parancsnokság, adminisztrációs és orvosi részleg, hidroponikus kert, műszaki részleg, valamint egy-egy fedélzet mindegyik dekádnak, élet- és munkatér a tisztjeimnek, akiknek minden lélegzetvételéről, izmainak minden rezdüléséről tudtam.

A csapatszállítók ritkán mozognak. Úgy lebegtem, ahogyan kétezer éves létezésem nagy részében lebegtem egyik vagy másik naprendszerben: éreztem a burkolatomon túli vákuum csípős hidegét, a Shis’urna akár egy kék és fehér üveggolyóbis, keringő űrállomása hol felbukkan, hol eltűnik, hajók folyamatos áradata érkezik, dokkol és kapcsolódik le, majd távozik valamelyik bójával és jeladóval körülvett kapu felé. Megfigyelőhelyemről nem látszottak Shis’urna különféle nemzeteinek és territóriumainak határai, bár az éjszakai oldalon itt-ott fényesen ragyogtak a bolygó városai, közöttük utak hálója feszült, ahol az annektálást követően helyreállították.

Éreztem és hallottam – bár nem mindig láttam – társhajóimat, a kisebb, gyorsabb Kardokat és Kegyelmeket, és az akkoriban leggyakoribb Igazságokat, amelyek hozzám hasonlóan csapatokat szállítottak. A legidősebb közülünk majdnem háromezer éves volt. Régóta ismertük egymást, és mostanra kevés mondanivalónk akadt egymás számára, amit nem mondtunk már el számtalanszor. A rutinkommunikációt leszámítva többnyire barátságos hallgatásba burkolóztunk.

Mivel még megvoltak a mellékeseim, egyszerre több helyen lehettem. Többek között kihelyezett szolgálatban voltam Ors városában, Shis’urna bolygóján, az Első Esk dekád Awn hadnagyának parancsnoksága alatt.

Ors félig vizenyős földön, félig egy mocsaras tóban állt. Tó felőli oldalát mélyen az iszapba süllyesztett alapokon nyugvó hasábokra építették. Zöld alga tenyészett a csatornákban és a tömbök közti résekben, az épületek oszlopainak alján, vagy bármin, amit a víz elért. Magassága évszakról évszakra változott. A kén-hidrogén állandó bűze csak ritkán oszlott el, amikor a nyári viharok megreszkettették és megrázták a város falait, és a járdákat térdig elöntötte a gátszigeteken túlról besodort víz. A viharok általában csak rontottak a szagon. Egy időre lehűtötték a levegőt, de az enyhülés nem tartott néhány napnál tovább. Máskülönben párás és forró maradt a levegő.

A keringési pályáról nem láttam Orsot. Inkább falu volt, mint város, bár egykor egy folyó torkolatánál terült el, és egy tengerpart mentén húzódó ország fővárosa volt. A folyón mindkét irányban kereskedelem zajlott, lapos fenekű csónakok közlekedtek a parti mocsarakban, egyik településből a másikba szállítva az embereket. A folyó az évszázadok során medret változtatott, és mostanra Ors fele romokban állt. Ami egykor csatornák által felrajzolt hálóban álló, szögletes szigetek kilométerekre nyúló tömege volt, most sokkal kisebbre zsugorodott, és törött, félig elsüllyedt hasábok, néha tetők és oszlopok tarkították és övezték, amelyek a száraz évszakban kiemelkedtek a sáros zöld vízből. Egykor milliók lakták. Amikor azonban a radchaai hadsereg öt éve elfoglalta Shis’urnát, már csak hatezer-háromszáztizennyolcan éltek itt, és az annektálás következtében természetesen ez a szám is csökkent. Orsban kevésbé, mint máshol: amint megjelentünk a város utcáin – én Esk csapataim képében dekádhadnagyaikkal egyetemben, felfegyverezve, páncélosan –, Ikkt főpapja rögtön a rangidős tiszthez lépett – Awn hadnagyhoz, mint már említettem –, és azonnal felajánlotta a megadást. A főpap elmondta követőinek, mit kell tenniük, ha túl akarják élni az annektálást, és ezen hívek javarészt valóban életben maradtak. Ez egyáltalán nem olyan gyakori, mint hinné az ember – már a kezdetektől fogva világossá tettük, hogy a zűr legkisebb jele is halált jelent az annektálás során, és abban a pillanatban, hogy az elcsatolás kezdetét vette, széles körben demonstráltuk, pontosan mit is értünk ezalatt, de mindig akadtak, akik nem bírták megállni, hogy ujjat húzzanak velünk.

A főpap befolyása azonban még így is lenyűgöző volt. A város csekély mérete bizonyos mértékben megtévesztő volt – a zarándoklat évszakában több százezer látogató özönlött át a templom előtti téren, és vert tanyát az elhagyott utcák tömbjein. Ikkt hívei számára ez volt a bolygó második legszentebb helye, a főpap pedig isteni jelenlétnek felelt meg.

Általában megalakult a polgári csendőrség, mire lezajlott a birodalomhoz csatolás, ami gyakorta ötven vagy még több évet vett igénybe. Ez az annektálás más volt – a túlélő shis’urnaiak a szokásosnál hamarabb kapták meg az állampolgárságot. A rendszer közigazgatásában senki sem bízott az ötletben, hogy egyelőre helyi polgárok dolgozzanak a biztonsági területen, ezért még mindig erős volt a katonai jelenlét. Így aztán, amikor hivatalosan befejeződött Shis’urna annektálása, Toren Igazsága Eskjének többsége visszament a hajóra, ám Awn hadnagy hátramaradt, mint ahogy én is mint Toren Igazsága Esk Egyes húsz mellékest tartalmazó egysége.

A főpap egy templom közelében álló házban lakott, amely egyike volt az Ors város korából épen maradt épületeknek – négyszintes volt, féltetős, minden oldaláról nyitott, bár elválasztókat lehetett felhúzni benne, amikor csak egy lakója magányra vágyott, vihar idején pedig redőnyt eresztettek le. A főpap egy öt négyzetméteres, leválasztott térben fogadta Awn hadnagyot. A sötét falak fölött fény szűrődött be.

– Nem találja az orsi szolgálatot fáradságosnak? – kérdezte a pap, egy idős személy ősz hajjal és rövidre nyírt, ősz szakállal. Ő és Awn hadnagy letelepedtek a párnákra, amelyek nyirkosak voltak, mint Orsban minden, és penészszagúak. A pap sárga szövetdarabot tekert dereka köré, vállára alakokat rajzoltak tintával: némelyik kacskaringós volt, némelyik szögletes, a nap liturgiai jelentőségétől függően. A radchaai illemhez igazodva kesztyűt viselt.

– Persze hogy nem – válaszolta Awn hadnagy kedvesen, bár véleményem szerint nem egészen az igazságnak megfelelően. Sötétbarna szeme és rövidre nyírt, sötét haja volt. Bőre elég barna ahhoz, hogy ne tartsák sápadtnak, de nem eléggé, hogy divatos legyen – megváltoztathatta volna, mint ahogy a haját és szemét is, de sosem tette. Egyenruhája, a drágaköves brossokkal díszített, hosszú, barna kabát, az ing, a nadrág, a csizma és a kesztyűk helyett ugyanolyan szoknyát viselt, mint a pap, hozzá pedig vékony inget és a lehető legvékonyabb kesztyűt. De még így is izzadt. Én a bejáratnál álltam némán, egyenes háttal, miközben egy kispap csészéket és tálkákat tett le Awn hadnagy és a főpap közé.

Negyven méterrel odébb is ott álltam a templomban – egy tipikustól eltérő zárt térben, amely 43,5 méter magas, 65,7 méter hosszú és 29,9 méter széles volt. Egyik végében az ajtók majdnem a mennyezetig felértek, a másikban egy shis’urnai hegyi szikla ábrázolása magasodott a lenti emberek fölé hihetetlen részletgazdagságban. Ennek tövében emelvény állt, amelyhez széles, szürke és zöld kőlépcső vezetett föl. A tucatnyi zöld tetőablakon fény áradt be a falakra, amelyeket az Ikkt-kultusz szentjeinek életét ábrázoló festmények borították. Egyik orsi épülethez sem hasonlított. Építészeti terveit, akárcsak Ikkt kultuszát, Shis’urna egy másik részéből importálták. A zarándoklat idején ez a hely tömve lesz hívekkel. Voltak más szent helyek is, de ha egy orsi zarándoklatról beszélt, akkor az ide vezető éves zarándoklatra gondolt. Addig azonban még hetek voltak hátra. Most csak a templom egyik sarkában sustorgott a levegő egy tucat hívő elsuttogott imáitól.

A főpap nevetett. – Ön vérbeli diplomata, Awn hadnagy.

– Katona vagyok, főtisztelendő – felelte Awn hadnagy. Radchaai nyelven beszéltek, és lassan, pontosan formálta a szavakat, ügyelt az akcentusára. – Én nem találom fáradságosnak a munkám.

A főpap nem mosolyodott el válaszul. A rövid csend alatt a kispap letett egy csőrös tálat, benne a shis’urniak által teának nevezett, sűrű, langyos és édes folyadékkal, amelynek szinte semmi köze az eredetihez.

Kint álltam a templom ajtaján kívül is, a kékmoszattól foltos téren, és figyeltem az elhaladó embereket. A legtöbben ugyanolyan egyszerű, élénk színű szoknyát viseltek, mint a főpap, bár csak a nagyon kis gyerekeken és a megszállott hívőkön láttam jeleket, és csak kevesen húztak kesztyűt. A járókelők egy része áttelepített volt, olyan radchaai, akit az annektálás után Orsra küldtek dolgozni, vagy itt kapott birtokot. A legtöbbjük átvette az egyszerű szoknyaviseletet, és könnyű, bő inggel egészítette ki, ahogyan Awn hadnagy is. Mások makacsul ragaszkodtak a nadrághoz és zubbonyhoz, és verejtékezve vágtak át a téren. Mindnyájan viselték az ékszereket, amelyektől csak kevés radchaai válna meg – barátok vagy szeretők ajándékait, halottak emléktárgyait, családi és kliensi kapcsolatok jeleit.

Északon, az egykori kerületről Előtemplomnak nevezett szögletes vízfelület után Ors kissé megemelkedett, itt a város a száraz évszakban valódi talajon állt. A területet udvariasan még mindig felsővárosnak nevezték. Ott is járőröztem. Amikor a víz széléhez mentem, láttam magamat a téren állni.

Rúddal hajtott csónakok siklottak át lassan a posványos tavon, és fel-le a tömbcsoportok közti csatornákban. A víz habos volt az algák tömegétől, itt-ott hínárok leveleinek hegyétől borostás. A várostól távolabb, keleten és nyugaton bóják jelezték a víz tiltott szakaszait, és köztük szarvaslegyek irizáló szárnyai csillogtak az összegubancolódott, lebegő hínárok fölött. Körülöttük nagyobb hajók imbolyogtak, és most némán és mozdulatlanul jókora fenékkotrók, amelyek az annektálás előtt felkotorták a víz felszíne alatti bűzhödt iszapot.

Dél felé hasonló látvány fogadott, leszámítva a látóhatáron a tenger leghalványabb jelét a mocsarat övező, vizenyős földnyelven túl. Mindezt láttam, ahogy különböző pontokon álltam a templom körül, és a városban sétáltam. Huszonhét Celsius-fok volt, és párás, mint mindig.

Ez kitette húsz testemnek mintegy a felét. A többi aludt vagy az Awn hadnagy által lakott házban dolgozott – a háromszintes, tágas épület egykor egy nagycsaládnak és egy csónakkölcsönzőnek adott otthont. Egyik fala egy széles, zavaros vizű, zöld csatornára nyílt, a másik a helyi utcák legszélesebbikére.

A házban három szegmens volt ébren, adminisztratív feladatokat végeztek (egy alacsony emelvényre terített szőnyegen ültem a ház első emeletének közepén, és egy orsit hallgattam, aki a halászati jogok felosztása miatt panaszkodott), és őrködtek. – A körzeti elöljáró elé kéne járulnia ezzel, polgártárs – mondtam az orsinak helyi dialektusban. Mivel itt mindenkit ismertem, tudtam, hogy nő és nagyszülő, és ha nem csupán nyelvtanilag helyesen, hanem udvariasan szeretném megszólítani, mindkettőt jeleznem kell.

– Nem ismerem a körzeti elöljárót! – méltatlankodott sértetten. Az elöljáró egy nagy, népes városban lakott, jócskán fölfelé a folyó mentén, távol Orstól, Kould Ves közelében. Épp eléggé fent, hogy a levegő gyakran legyen hűvös és száraz, és a tárgyak ne legyenek örökösen penészszagúak. – Mit tud a körzeti elöljáró Orsról? Mit bánom én, hogy a körzeti elöljáró létezik-e egyáltalán? – folytatta, és elmagyarázta, milyen viszony fűzi házát a bójákkal körülzárt területhez, amely azonban tiltott volt, és az elkövetkező három évben biztosan zárva lesz a halászok előtt.

És mint mindig, elmém mélyén az állandó tudatosság, hogy odafönt keringek.

– Ugyan, hadnagy – mondta a főpap. – Senki sem kedveli Orst, talán csak azok, akik olyan szerencsétlenek, hogy ide születtek. A legtöbb shis’urnai, akit ismerek, a radchaaik nemkülönben, inkább egy városban lennének, száraz földdel és valódi évszakokkal esős és nem esős helyett.

A még mindig izzadó Awn hadnagy elfogadott egy csészével az úgynevezett teából, és fintorgás nélkül megitta – ez gyakorlás és eltökéltség kérdése volt. – A feletteseim arra kérnek, térjek vissza.

A település viszonylag száraz északi peremén két barna egyenruhás katona meglátott, ahogy elhaladtak mellettem nyitott, kétüléses autójukban, és üdvözlésképpen fölemelték a kezüket. Futólag én is intettem. – Esk Egyes! – kiáltott az egyikük. Közönséges katonák voltak Ente Igazsága Issa Hetes egységéből, Skaaiat hadnagy parancsnoksága alatt. Az Ors és Kould Ves, a folyó újabb torkolata körül kinőtt nagyváros délnyugati szegélye között fekvő területen járőröztek. Ente Igazsága Issa Hetesei emberek voltak, és tudták, hogy én nem vagyok az. Mindig kissé tartózkodó szívélyességgel bántak velem.

– Szeretném, ha maradna – mondta a főpap Awn hadnagynak, bár ezzel ő már tisztában volt. Már két éve visszamehettünk volna Toren Igazságára, ha a főtisztelendő nem kérvényezi folyton a maradásunkat.

– Meg kell értenie – mondta Awn hadnagy –, hogy szeretnék Esk Egyest emberi egységre cserélni. A mellékesek korlátlan ideig maradhatnak hibernálva. Az emberek… – Letette a teáját, és elvett egy lapos, sárgásbarna süteményt. – Az embereknek családjuk van, amit viszont szeretnének látni, van életük. Nem maradhatnak évszázadokig lefagyasztva, mint néha a mellékesek. Nincs értelme raktárakból előszedett mellékesekkel elvégeztetni a munkát, amikor vannak emberkatonák is, akik megtehetik. – Noha Awn hadnagy öt éve tartózkodott itt, és rendszeresen találkozott a főpappal, ez volt az első alkalom, hogy ilyen nyíltan terítékre került a téma. Összevonta szemöldökét, és légzésének és hormonszintjeinek változása elárulta, hogy valami felkavaróra gondolt. – Ugye nem voltak gondjai Ente Igazsága Issa Heteseivel?

– Nem – válaszolta a főpap. Fanyar mosollyal nézett Awn hadnagyra. – Ismerem önt. Ismerem Esk Egyest. Akárkit küldenek nekem – őket én nem ismerem. Mint ahogy az egyházam tagjai sem.

– Az annektálások mocskosak – mondta Awn hadnagy. A főpap arca megrándult kissé az „annektálás” szó hallatán, és úgy láttam, ezt Awn hadnagy is észrevette, de folytatta. – Issa Hetes nem azért volt itt. Az Ente Igazsága Issa csapatai semmi olyat nem tettek abban az időben, amit Esk Egyes ne tett volna meg szintén.

– Nem, hadnagy. – A pap látszólag fölindultan letette a csészéjét, de mivel nem volt hozzáférésem a belső adataihoz, ebben nem lehettem biztos. – Az Ente Igazsága Issa csapatai sok mindent tettek, amit Esk Egyes nem. Igaz, hogy Esk Egyes ugyanannyi embert ölt meg, mint Ente Igazságának Issa csapatai. Valószínűleg még többet is. – Rám pillantott, ahogy még mindig némán álltam az elkerített tér bejáratánál. – A sértés szándéka nélkül mondom, de azt hiszem, többet.

– Nem sértődtem meg, főtisztelendő – válaszoltam. A főpap gyakran úgy beszélt hozzám, mintha személy lennék. – És jól hitte.

– Főtisztelendő – szólalt meg Awn hadnagy, hangjában jól hallható aggodalommal. – Ha Ente Igazságának Issa Hetesei – vagy bárki más – polgárokkal erőszakoskodott…

– Nem, nem! – tiltakozott a főpap keserűen. – A radchaaik nagyon vigyáznak arra, hogyan bánnak a polgárokkal!

Awn hadnagy arcát forróság öntötte el, aggodalma és haragja nyilvánvaló volt számomra. Az elméjében nem olvashattam, de minden izomrándulását megfigyelhettem, így érzelmei átlátszóak voltak, akár az üveg.

– Bocsásson meg – mondta a főpap, bár Awn hadnagy arckifejezése nem változott, és bőre túl sötét volt ahhoz, hogy a harag pírja leríjon róla. – Amióta a radchaaik állampolgársággal ruháztak fel minket… – Elhallgatott, úgy tűnt, átgondolja a szavait. – Issa Hetes érkezése óta nem adott okot panaszra. De láttam, mit tettek az önök emberi csapatai az ön által annektálásnak nevezett folyamat során. Az önök által adományozott állampolgárságot könnyen visszavonhatják, és…

– Nem tennénk… – tiltakozott Awn hadnagy.

A főpap felemelt kézzel fojtotta belé a szót. – Tudom, mit tesz Issa Hetes vagy legalábbis a hozzájuk hasonlók azokkal, akiket egy választóvonal rossz oldalán találnak. Öt éve ezek azok voltak, akik nem állampolgárok. A jövőt ki látja előre? Talán a nem eléggé állampolgárok lesznek a következők? – Megadóan intett. – Nem számít. Ilyen határokat könnyű fabrikálni.

– Nem hibáztathatom, amiért így gondolkozik – ismerte el Awn hadnagy. – Nehéz időszak volt.

– Én pedig nem tehetek róla, de megmagyarázhatatlanul és érthetetlenül naivnak gondolom önt – mondta a főpap. – Esk Egyes lelőne, ha ön megparancsolná. Habozás nélkül. De Esk Egyes soha nem verne vagy erőszakolna meg pusztán azért, hogy fitogtassa a fölöttem gyakorolt hatalmát vagy kielégítse beteges szórakozás iránti igényét. – Rám nézett. – Megtenné?

– Nem, főtisztelendő – mondtam.

– Ente Igazsága Issa katonái mindezeket megtették. Nem velem, ez igaz, és az orsiak közül nem sokkal. De megtették. Issa Hetes másként viselkedett volna, ha ők kerülnek ide?

Awn hadnagy felzaklatva ült és bámult le cseppet sem bizalomgerjesztő teájára. Képtelen volt válaszolni.

– Különös. Az ember mindenfélét hall a mellékesekről, és a legszörnyűbb, a legzsigeribb módon visszataszító dolognak tűnik, amit a radchaaik valaha is tettek. Garsedd… nos, igen, ott van még az is, de az ezer éve történt. De ez – hogy megszállják a bolygót, majd fogják a felnőtt lakosság… mit, a felét? Aztán járkáló hullákat csinálnak belőlük, a hajóik MI-jeinek rabszolgáit. A saját népük ellen fordítják őket. Ha még azelőtt megkérdezett volna, hogy… annektáltak volna, azt mondtam volna, hogy ez a sors rosszabb a halálnál. – Felém fordult. – Az?

– Egyik testem sem halott, főtisztelendő – mondtam. – És túlzó a becslése az annektált lakosság azon hányadával kapcsolatban, amelyet mellékessé tesznek.

– Korábban iszonyodtam tőled – mondta nekem a főpap. – Már a puszta gondolatod rettegést keltett, a halott arcaid, a hangsúlytalan hangjaid. Ma azonban jobban megrémít egy önkéntesen szolgáló, eleven emberekből álló csapat gondolata. Mert nem hiszem, hogy megbízhatok bennük.

– Főtisztelendő – mondta Awn hadnagy merev ajkakkal. – Szabad akaratomból szolgálok. Nem keresek rá mentséget.

– Azt gondolom, hogy ön, Awn hadnagy, ennek ellenére jó ember. – Fölemelte a csésze teát és kortyolt belőle, mintha az imént elhangzottakat nem mondta volna.

Awn hadnagy nyakizmai és szája megfeszültek. Valamit mondani akart, de nem volt benne biztos, hogy kéne-e. – Hallott Iméről – döntötte el. Még mindig feszült és óvatos volt, bár a beszédet választotta.

A főpap színtelenül, keserűen elmosolyodott. – Az Iméről érkezett híreknek bizalmat kéne ébreszteniük a radch kormányzatban?

A következő történt: az Ime űrállomás és a rendszer kisebb állomásai és holdjai olyan messze estek, amennyire egy provincia palotája csak lehetett a radch űrön belül. Ime kormányzója évekig a saját érdekében aknázta ki a távolságot – sikkasztott, kenőpénzeket és védelmi pénzeket fogadott el, beosztásokkal kereskedett. Több ezer állampolgárt végeztek ki igazságtalanul, vagy (ami lényegében ugyanazt jelentette) kényszerítettek mellékes testként szolgálatba, bár a mellékesek gyártása többé már nem volt legális. A kormányzó kezében összpontosult az összes kommunikációs és utazási engedély, és bár rendes esetben egy állomás-MI jelentést tenne az efféle tevékenységekről a hatóságoknak, az Ime űrállomást ebben valamiképpen megakadályozták, a korrupció pedig egyre nőtt és ellenőrizetlenül elharapózott.

Amíg egy hajó be nem lépett a naprendszerbe a kapuűrből, alig néhány kilométerre a Sarrse Kegyelme járőrhajótól. Az idegen hajó nem reagált az azonosításra felszólító követelésekre. Amikor Sarrse Kegyelmének legénysége megtámadta és átszállt rá, tucatnyi embert és rrrrrr-nek nevezett földönkívülit találtak rajta. Sarrse Kegyelmének kapitánya utasította a katonáit, hogy a mellékesnek alkalmas embereket fogják el, a többieket és a földönkívülieket pedig öljék meg. A hajót a naprendszer kormányzójának adták volna át.

Sarrse Kegyelme nem az egyetlen hajó volt a rendszerben, amelyen emberi legénység szolgált. Addig a pillanatig az ott állomásozó ember katonákat kenőpénzek és hízelgés tartották kordában, vagy, amikor azok hatástalannak bizonyultak, fenyegetések és kivégzések. Mindez hatékonyan működött, amíg Sarrse Kegyelmének Amaat Egyes Egy katonája úgy nem döntött, hogy nem hajlandó megölni sem az embereket, sem az rrrrrr-eket. Aztán meggyőzte az egysége többi tagját, hogy kövessék.

Ez öt éve történt. A következmények még mindig éreztették hatásukat.

Awn hadnagy fészkelődött a párnán. – Az az ügy azért került napvilágra, mert egyetlen ember katona megtagadta a parancsot. És egy zendülés élére állt. Nélküle… A mellékesek nem tennének ilyet. Nem képesek rá.

– Arra az ügyre azért derült fény – válaszolta a főpap –, mert a hajó, amelyre az ember katona átszállt az egységével együtt, földönkívülieket is szállított. A radchaaiknak nincsenek skrupulusaik, ha embereket kell ölni, különösen, ha nem állampolgárokról van szó, de nagyon óvatosak, nehogy háborút robbantsanak ki az idegenekkel.

Csak mert a földönkívüliekkel vívott háborúk ellenkeznének a presgernek nevezett idegenekkel kötött egyezménnyel. Az egyezmény felrúgásának rendkívül súlyos következményei volnának. Sok magas rangú radchaai még így sem értett egyet a kérdésben. Láttam, hogy Awn hadnagy is szeretne vitatkozni. Végül mégis azt mondta: – Ime kormányzója nem járt el körültekintően. Ha ez a személy nem lett volna, kirobban a háború.

– Már kivégezték azt a személyt? – kérdezte a főpap nyomatékkal. Ez volt a sorsa a katonáknak, akik megtagadtak egy parancsot, sőt, fellázadtak.

– Az utolsó hírek szerint – mondta Awn hadnagy feszülten, szaporán kapkodva a levegőt – az rrrrrr-ek beleegyeztek, hogy átadják a radch hatóságoknak. – Nagyot nyelt. – Nem tudom, mi fog történni. – Persze akármi lett is a vége, már valószínűleg lezajlott. A hírek olyan messziről, mint amilyen messze Ime is volt, egy, vagy akár több év alatt jutottak csak el Shis’urnára.

A főpap egy darabig nem válaszolt. Még több teát töltött, majd halpasztát kanalazott egy kis tálkába. – Okoz bármi hátrányt önnek, hogy folyamatosan kérvényezem az ön jelenlétét?

– Nem – mondta Awn hadnagy. – Ami azt illeti, a többi Esk hadnagy még kifejezetten irigy is miatta. Toren Igazságán nincs esély semmilyen bevetésre. – Kívül nyugalmat mutatva, belül haragtól fűtve fölemelte a csészéjét. Aggódott. Az imei hírekről folytatott beszélgetés csak fokozta nyugtalanságát. – A bevetés ajánlást jelent és talán előléptetést. – Ez pedig az utolsó annektálás volt. Az utolsó esély, hogy egy tiszt új állampolgárokkal kötött kapcsolatok vagy nyílt kisajátítás útján gazdagítsa a házát.

– Újabb ok, amiért önt szeretném inkább – felelte a főpap.

***

Hazáig követtem Awn hadnagyot. Közben nézelődtem a templomban, és figyeltem a téren átvágó embereket, akik, mint máskor is, kikerülték a középen kaut játszó, nevetve és kiáltozva labdát rúgó gyerekeket. Az Előtemplom vizének peremén egy felsővárosi kamasz ült mogorván és idegesen, egy tucat kisgyereket lesve, akik énekelve szökdécseltek kőről kőre.

Egy, kettő, a nénikém mondta

Három, négy, a hullakatona

Öt, hat, kilövi a szemed

Hét, nyolc, kiontja a véred

Kilenc, tíz, ízekre tör és összerak.

Ahogy sétáltam, az emberek köszöntek nekem, én pedig viszonoztam az üdvözlést. Awn hadnagy feszült volt és dühös, és csak szórakozottan biccentett, amikor üdvözölték.

A halászati jogok miatt panaszt tevő személy elégedetlenül távozott. Miután elment, két gyerek fordult be a válaszfal mögé, és maguk alá húzott lábbal leültek az imént felszabadult párnára. Mindketten derekukra csavart tiszta, de kifakult szöveteket viseltek, kesztyűt nem hordtak. Az idősebb kilencéves lehetett, a fiatalabbik mellkasára és vállára festett, kissé elmosódott jelek azt mutatták, hogy nem múlt még el hat. Homlokráncolva nézett rám.

Orsi nyelven a gyerekek megszólítása egyszerűbb volt a felnőttekénél. Egyszerű, semleges nemű forma volt használatos. – Üdvözletem, polgártársak – mondtam helyi dialektusban. Mindkettejüket felismertem; Ors déli peremén laktak, és elég gyakran beszélgettem is velük, de a házban még sosem jártak. – Miben segíthetek?

– Te nem Esk Egyes vagy – bökte ki a kisebbik, mire az idősebb legyintett, mintha el akarná hallgattatni.

– De az vagyok – javítottam ki, az egyenruhám zubbonyán lévő jelvényre mutatva. – Látod? Csak ez a Tizennégyes szegmensem.

– Megmondtam – szólt az idősebb gyerek.

A kisebbik eltöprengett ezen, majd megszólalt: – Van egy dalom. – Némán vártam, mire mély lélegzetet vett, mintha rá akarna zendíteni, aztán zavart arckifejezéssel megakadt. – Szeretnéd hallani? – kérdezte. Talán még mindig kétségei voltak a kilétemet illetően.

– Igen, polgártárs – mondtam. Én – vagyis én, Esk Egyes – először azért énekeltem, hogy szórakoztassam egyik hadnagyomat, alig száz évvel azután, hogy Toren Igazságát működésbe helyezték. Szerette a zenét, és az engedélyezett poggyász részeként egy hangszert is hozott magával. A többi tisztet nem érdekelte a hobbija, ezért megtanította nekem a játszott dalokat. Ezeket elraktároztam, és újabbakat kerestem, hogy a kedvében járjak. Mire saját hajóján kapitány lett, én már nagy könyvtárat gyűjtöttem össze különféle énekekből – hangszert senki nem adott volna nekem, de bármikor dalolhattam –, majd elterjedt a pletyka, és néhány elnéző mosolyt ki is váltott, hogy Toren Igazsága szeret énekelni. Ami nem volt igaz. Én – én, Toren Igazsága – elviseltem ezt a szokást, mert ártalmatlan volt, és mert lehetségesnek tartottam, hogy lesz olyan kapitányom, aki értékeli. Máskülönben véget vetettem volna neki.

Ha ezek a gyerekek az utcán állítanak meg, nem haboztak volna, itt a házban azonban, akár egy hivatalos megbeszélésen, máshogy álltak a dolgok. Úgy sejtettem, a látogatás célja a puhatolózás, és hogy a fiatalabb gyerek előbb-utóbb arra kér, hadd szolgáljon a ház hevenyészett templomában – itt, Ikkt erősségében nem volt kérdéses, mekkora presztízzsel jár, ha valaki Amaat virághordozója lehet, és a szolgálat végén kapott szokásos gyümölcsajándék és ruházat különösen sokat nyomott a latban. Ennek a gyereknek a legjobb barátja pedig jelenleg virághordozó volt, és ettől a lehetőség kétségtelenül vonzóbb színben tűnt fel.

Egyetlen orsi sem fordulna ilyen kéréssel a másikhoz azonnal vagy egyenesen, ezért a gyermek valószínűleg a burkolt megközelítést választotta, hogy a kötetlen beszélgetést aztán hivatalosra és ijesztőre fordítsa. Zubbonyom zsebébe nyúltam, elővettem egy maréknyi édességet, és leterítettem közénk a padlóra.

A kislány beleegyezően intett, mintha elhessegettem volna minden kételyét, majd mély levegőt vett és belekezdett.

A szívem egy hal

A hínár között

A zöldben, a zöldben.

A dallam egy néha sugárzott radchaai ének és egy már ismert orsi dal furcsa ötvözete volt. A szöveget nem ismertem. A kislány négy versszakot énekelt tiszta, enyhén remegő hangon, és már az ötödikbe kezdett volna, amikor hirtelen elhallgatott. Awn hadnagy léptei dobogtak a paraván mögött.

A kisebbik lány előrehajolt és felmarkolta a fizetségét. Még mindig félig ülve mindkét gyerek meghajolt, majd fölemelkedett és kirohant a bejáraton a tágabb házba, el Awn hadnagy és az őt követő énem mellett.

– Köszönöm, polgártársak – mondta Awn hadnagy távolodó hátuknak, mire összerezzentek, és egy mozdulattal sikerült kicsit meghajolniuk felé és futni tovább, ki az utcára.

– Bármi új? – kérdezte Awn hadnagy, bár ő maga nem foglalkozott különösebben a zenével, csak amennyire az emberek többsége.

– Olyasmi – mondtam. Távolabb az utcán láttam a két gyereket, akik futva befordultak egy másik ház sarkánál. Zihálva megálltak. A kisebbik lány kinyitotta a markát, hogy megmutassa az idősebbnek az édességet. Meglepő módon, annak ellenére, hogy olyan gyorsan kereket oldottak, egy szemet sem ejtett le. A másik gyerek elvett egy cukorkát, és a szájába dugta.

Öt éve még valami táplálót ajánlottam volna fel neki, mielőtt még elkezdődött volna a bolygó infrastruktúrájának javítása, amikor még akadozott az ellátmány. Most minden polgárnak elegendő élelem jutott, még ha a fejadagok nem is voltak fejedelmiek, és az esetek többségében nem is tűntek ínycsiklandónak.

A templomban zölden derengő csend uralkodott. A főpap nem bukkant elő a paravánok mögül, csak a kispapok jöttek-mentek. Awn hadnagy felmászott háza második emeletére, és ingét ledobva, komoran leült egy orsi stílusú párnára, amelyet mozgatható fal zárt el az utcától. Visszautasította az (igazi) teát, amivel megkínáltam. Folytonos információfolyamot sugároztam neki – minden megszokott és rutinszerű volt – és Toren Igazságának. – A körzeti elöljárót kell megkeresnie ezzel – mondta Awn hadnagy a halászatról vitázó polgárról kissé bosszúsan, szemét lehunyva. A délutáni jelentést nézte. – Afölött nincs döntési jogkörünk.

Nem válaszoltam. Nem volt szükség válaszra, és nem is várta el tőlem. Ujjai gyors rándításával jóváhagyta a körzeti elöljáró részére fogalmazott üzenetet, majd kinyitotta a húga által küldött legutóbbi levelet. Awn hadnagy jövedelme egy részét a szüleinek küldte, akik költészetórákat vásároltak rajta fiatalabbik gyermekük számára. A költészet értékes, civilizált teljesítmény volt. Nem tudtam megítélni, Awn hadnagy húgának volt-e hozzá bármiféle tehetsége, de hát nem sokaknak volt, még az emelkedett családokból sem. Művei és levelei azonban örömet szereztek Awn hadnagynak, és enyhítettek zaklatottságán.

A téren játszó gyerekek nevetgélve szaladtak haza. A kamasz nagyot sóhajtott, ahogyan a kamaszok szoktak, és kavicsot pottyantott a vízbe, majd figyelte a szétfutó gyűrűket.

A csak az annektálásra felébresztett mellékes egységek gyakran nem viseltek egyebet a testükbe ültetett implantátum által gerjesztett erőtérnél. Jellegtelen katonák sora, akiket mintha higanyból öntöttek volna. Én azonban mindig a raktárakon kívül voltam, és most, hogy a harcok véget értek, ugyanolyan egyenruhát hordtam, mint az emberi katonák. Testeim izzadtak zubbonyaimba bújtatva, és unalmamban kinyitottam három számat, amelyek mind a templom terén voltak, egymás közelében, hogy három hangon énekeljem: – A szívem egy hal a hínár között… – Egy elhaladó járókelő riadtan pillantott rám, de senki más nem hederített rám – mostanra már megszoktak.

3

Másnap leestek a javítók, és Seivarden arcán felszívódott a véraláfutás. Úgy tűnt, jobban van, de még mindig mintha be lett volna szíva, ezért ez nem volt meglepő.

Kigöngyöltem a ruhákat, amiket vettem neki – hőszigetelő alsóruházatot, steppelt inget és nadrágot, alsókabátot és kapucnis felsőkabátot, kesztyűket –, és kikészítettem. Aztán megfogtam az állát, és magam felé fordítottam. – Hall engem?

– Igen. – Sötétbarna szeme valahová a bal vállam fölé meredt.

– Keljen fel! – Megrángattam a karját, mire lustán pislogott, és már felült, mire a lendülete elhagyta. Szakaszosan mégis sikerült felöltöztetnem, majd elpakoltam azt a kevéske holmit, ami még elöl volt, vállamra vettem a táskát, karon fogtam Seivardent, és távoztam.

A község peremén repülőbérlés működött, de ahogy azt előre láttam, a tulaj nem adott bérbe semmit, hacsak nem teszem le neki a hirdetésben szereplő kaució kétszeresét. Azt mondtam neki, hogy északnyugatra repülnék, hogy meglátogassak egy pásztortábort – ez szemenszedett hazugság volt, mint azt bizonyára tudta is. – Maga külvilági – mondta. – Nem tudja, milyen a településeken kívül. A külvilágiak mindig elrepülnek a pásztortáborokba, aztán elkeverednek. Néha megtaláljuk őket, néha nem. – Nem válaszoltam. – Ha elveszti a repülőmet, mi lesz velem? Mehetek a hóba az éhező gyerekeimmel, az lesz. – Mellettem Seivarden tompa tekintettel meredt a távolba.

Kénytelen voltam letenni a pénzt. Éltem a gyanúperrel, hogy soha többet nem látom viszont. Aztán a tulaj ráadást kért, mert nem tudtam bemutatni a helyi pilótaigazolványomat – amiről tudtam, hogy nem szükséges. Ha az lett volna, még az érkezésem előtt hamisítok egyet.

Végül mégis odaadta a repülőt. Ellenőriztem a motorját, amely tisztának és jól karbantartottnak tűnt, és az üzemanyag szintjét. Amikor megelégedésemre mindent megvizsgáltam, bepakoltam a táskámat, leültettem Seivardent, majd a pilótaülésbe másztam.

Két nappal a vihar után ismét megjelent a hómoha, sápadt zöld csíkok látszottak, itt-ott sötétebb erezettel. Két óra múlva átrepültünk egy domblánc fölött, ahol a zöld drámaian elsötétült, és tucatnyi árnyalatban pompázó csíkok és erek tarkították, akár a malachitot. A mohát néhány helyen elkenték és letaposták a gyapjas taurik csordái, amelyek a tavasz közeledtével megindultak dél felé. Az ösvények mentén pedig, itt-ott a szegélyen jégördögök lapultak gondosan vájt alagútjaikban, arra várva, hogy egy tauri rosszul lépjen, és ők leránthassák. Nem láttam nyomukat, de még az egész életükben a taurikat követő pásztorok sem mindig tudták megmondani, mikor ólálkodik a közelükben egy.

Könnyű repülőút volt. Seivarden félig fekve, némán ült mellettem. Hogyan lehetett még mindig életben? És hogyan került most ide? Ez több volt, mint valószínűtlen. De a valószínűtlen megtörtént. Csaknem ezer évvel azelőtt, hogy Awn hadnagy egyáltalán megszületett, Seivarden kapitány volt a saját hajóján, Nathtas Kardján, amelyet elveszített. Az emberi legénység nagyja, köztük Seivarden is, eljutott a mentőhajókig, de amennyire én tudom, az övét sosem találták meg. Most mégis itt volt. Valaki nemrégiben rábukkanhatott. Szerencséje, hogy egyáltalán életben van.

***

Hatmilliárd kilométerre voltam, amikor Seivarden elveszítette a hajóját. Egy üvegből és csiszolt kék kövekből épült városban járőröztem, ahol nem hallatszott más nesz, csak a saját lépteim, a hadnagyaim beszélgetése és időnként én, ahogy a hangjaimat próbálgattam a visszhangzó, ötszögletű tereken. Az ötszögű udvarokban álló házak kerítéseit vörös, sárga és kék virágfüggöny borította. A virágok hervadoztak. Senki sem mert az utcákon járni rajtam és a tisztjeimen kívül, hiszen mindenki tudta, mi a sorsa annak, akit letartóztatunk. Inkább a házaikban lapultak, várták, mi következik, és megrezzentek vagy elfintorodtak, ha egy hadnagy nevetett vagy meghallották az éneklésemet.

A hadnagyaim meg én csupán szórványos harcokba ütköztünk. A garseddiek csak névleges ellenállást fejtettek ki. A csapatszállítók kiürültek, a Kardok és Kegyelmek lényegében őrszolgálatban állomásoztak a rendszerben. Az öt régió öt zónájának képviselői, összesen huszonöten, a garseddi rendszer különféle holdjainak, bolygóinak és űrállomásainak követei, választópolgáraik nevében megadták magukat, és egyesével útban voltak Amaat Kardja felé, hogy ott találkozzanak Anaander Mianaai-jal, Radch uralkodójával, és könyörögjenek népük életéért. Ez volt hát a rettegő, néma város oka.

Egy keskeny, csiszolt gyémántot formázó parkban, egy fekete gránitemlékmű mellett, amelyre az Öt Helyes Tett és az azokat a helyi lakosokra ráerőltető garseddi patrónus neve volt rávésve, egyik hadnagyom a másik mellett elhaladva arra panaszkodott, hogy ez az annektálás kiábrándítóan unalmas. Három másodperccel később üzenetet kaptam Seivarden kapitány Nathtas Kardjától.

A három garseddi elektor a fedélzetén megölte két hadnagyát és tizenkettőt a Nathtas Kardja mellékes szegmenseiből. Megrongálták a hajót: átvágták a vezetékeit, kilyukasztották a burkolatát. A jelentést egy felvétel kísérte a Nathtas Kardjától – egy lőfegyverről, amelyet egy mellékes szegmens cáfolhatatlanul megpillantott, de amely Nathtas Kardjának egyéb szenzorai számára nem létezett. Egy garseddi elektor, akit minden várakozással ellentétesen egy, csak a mellékes számára látható, csillogó, ezüst radchaai stílusú páncél burkol, elsüti a fegyvert, a lövedék átüti a mellékes vértjét, megöli a szegmenst, majd a szem kiiktatásával a fegyver és a páncél ismét semmivé enyészik.

Fedélzetre lépés előtt minden elektort megvizsgáltak, és Nathtas Kardjának fel kellett volna fedeznie minden fegyvert, pajzsgeneráló készüléket vagy implantátumot. És bár a radchaai stílusú páncél egykor széles körben használatos volt a Radch körüli régiókban, azokat a területeket már ezer éve asszimilálták. A garseddiek nem használták, nem ismerték gyártásának módját, sem azt, hogyan hozzák működésbe. És még ha tudták is volna, az a lőfegyver és az a lövedék akkor is teljes képtelenség volt.

Három ilyen fegyverrel felszerelt és páncélos ember nagy károkat okozhatott egy Nathtas Kardjához hasonló hajón. Különösen, ha akár csak egy garseddi eléri a hajtóművet és átüti annak hőpajzsát. A radchaai hadihajók hajtóművei csillagforrón égtek, és egy hibás hőpajzs egyet jelentett az azonnali elpárolgással, amelynek során az egész hajó egyetlen kurta, ragyogó villanással szétbomlik.

De semmit sem tehettem, mint ahogy más sem. Az üzenet már négy órája úton volt: múlt volt, egy kísértet. Az ügy eldőlt, még mielőtt a felvétel eljutott volna hozzám.

***

Éles hang harsant, és kék fény villogott a műszerfalon az üzemanyagjelző mellett. Egy pillanattal korábban még majdnem teli tankot mutatott. Most pedig üreset. A hajtómű perceken belül leáll. Seivarden ellazulva, némán terpeszkedett mellettem.

Leszálltam.

***

Az üzemanyagtankot megbütykölték, de ezt korábban nem vettem észre. Úgy látszott, mintha háromnegyedéig tele lenne, holott nem így volt, és kikapcsolták a jelzést, amelynek meg kellett volna szólalnia, amikor elhasználtam az induló üzemanyag felét.

A dupla kaucióra gondoltam, amelyet most már biztosan nem látok viszont. A tulajdonosra, aki annyira aggódott, hogy netán elveszítheti értékes repülőjét. Persze valahol kell lennie egy jeladónak, akár elindítottam a vészjelzést, akár nem. A tulaj nem akarja elveszíteni a repülőt, csak földre kényszeríteni ennek a mohos hópusztaságnak a közepén. Hívhatnék segítséget – a kommunikációs implantátumaimat ugyan letiltottam, de volt egy kézikommom, amit használhattam. De nagyon, nagyon messze voltunk bárkitől, aki elég motivált lehetett volna ahhoz, hogy segítséget küldjön. És még ha jönne is segítség, még a tulajdonos előtt, aki nyilvánvalóan nem akart nekem semmi jót, akkor sem jutnék el oda, ahová igyekszem, holott az roppant fontos lett volna számomra.

Mínusz tizennyolc fok volt; a délről fújó, nagyjából nyolc kilométer per órás szél havat ígért. Semmi komolyat, ha a reggeli időjárás-jelentésnek hinni lehet.

Landolásom zölddel szegett fehér csíkot szántott a hómohába, a levegőből könnyűszerrel észrevehetőt. A terep lankás volt, bár a dombok, amelyek fölött átrepültünk, már nem látszottak.

Ha ez közönséges vészhelyzet lett volna, a legokosabban akkor járunk el, ha a repülőben maradunk, míg meg nem érkezik a segítség. Ez azonban nem közönséges vészhelyzet volt, és nem számítottam megmentőkre.

Vagy gyilkolásra készen jönnek, amint a jeladójuk elárulja nekik, hogy földet értünk, vagy kivárnak. A kölcsönzőnek sok egyéb járműve is volt, a tulajdonosnak nem okozna kellemetlenséget, ha több hetet várnia kéne, mielőtt begyűjti a repülőjét. Amint ő maga is mondta, senki nem lepődne meg azon, ha egy külvilági elveszne a hóban.

Két választási lehetőségem volt. Várhatok, és reménykedhetek, hogy sikerül rajtaütnöm azon, aki azért érkezik, hogy megöljön és kiraboljon, majd elvehetem az ő járművüket. Ez persze kivitelezhetetlen, ha úgy döntenek, kivárják, hogy a hideg és az éhség végezzen velem. A másik lehetőség, hogy kihúzom Seivardent a repülőből, vállamra veszem a táskámat, és gyalogolni kezdek. Úti célom mintegy hatvan kilométerre innen délkeletre esett. Ha muszáj, ennyit egy nap alatt is legyalogolok, ha a terep és az időjárás – meg a jégördögök – engedik, de szerencsésnek mondhatom magam, ha Seivarden kétszer ennyi idő alatt boldogul. Ez az út pedig hiábavaló, ha a tulajdonos úgy dönt, hogy nem vár, hanem szinte azonnal visszaszerzi a repülőjét. Nyomunk tisztán látható lesz a mohacsíkos havon, nem kell mást tenniük, csak követni, és eltenni minket láb alól. Elveszíteném a meglepetés előnyét, amit azzal nyerhetek, ha a leszállt repülő mellett rejtőzöm el.

És örülhetek, ha bármit is találok, amikor elérem az úti célomat. Az elmúlt tizenkilenc évet a legvékonyabb szálak követésével töltöttem, heteket, hónapokat kutattam vagy vártam a köztes időben az ehhez hasonló pillanatok között, amikor sikerem, sőt életem egyetlen hajszálon függött. Már amiatt szerencsés voltam, hogy idáig eljutottam. Az ésszerűség azt súgta, nem biztos, hogy továbbmehetek.

Egy radchaai feldobott volna egy érmét. Jobban mondva egy maréknyit, külön-külön jelentéssel és jelentőséggel, a mintázat pedig, amit lehulltukban kirajzolnak, az univerzum térképe Amaat akaratának megfelelően. A dolgok azért történnek úgy, ahogy, mert a világ ilyen. Vagy, ahogy egy radchaai mondaná, az univerzum az istenek alakja. Amaat fényből lett, de ha fényből lett, egyúttal nem-fényből is, és megteremtődött a fény és a sötétség. Ez volt az első emanáció, EtrepaBo; Fény/Sötétség. A másik három, amelyeket az első vont maga után és tett szükségessé, az EskVar (Kezdet/Vég), IssaInu (Mozgás/Mozdulatlanság) és VahnItr (Lét/Nemlét). Ez a négy emanáció hasadt szét és olvadt össze új kombinációkban, hogy létrehozza a világegyetemet. Minden, ami létezik, Amaat kisugárzása.

A legkisebb, látszólag jelentéktelen esemény is része a bonyolult egésznek, és megérteni azt, miért hullik egy bizonyos porszemcse egy bizonyos utat bejárva egy bizonyos helyre, egyet jelent Amaat akaratának megértésével. „Egyszerű véletlen” nem létezik. Semmi sem történik véletlenül, csupán Isten elméje szerint.

Legalábbis így tanítja a radchaai ortodoxia. Én magam soha nem értettem különösebben a vallást. Soha nem volt elvárás, hogy értsem. És bár a radchaaik gyártottak, én nem voltam radchaai. Mit sem tudtam az istenek akaratáról, és nem is érdekelt. Csak azt tudtam, hogy az én jósérmém oda esik, ahová én dobom, akárhol is legyen az.

Kivettem a repülőből a táskámat, kinyitottam, és kivettem a tartalék tölténytárat, amelyet a pisztolyom mellett tartottam a kabátomban. Vállamra vettem a táskát, megkerültem a repülőt, és kinyitottam az ajtaját. – Seivarden! – szólítottam meg.

Nem mozdult, csak halkan hümmentett. Megragadtam és megrántottam a karját, mire félig kicsúszott, félig kilépett a hóba.

Úgy jutottam el idáig, hogy egyik lépést a másik után tettem meg. Északkelet felé fordultam, és magam után húzva Seivardent baktatni kezdtem.

***

Dr. Arilesperas Strigan, akinek otthona felé remélhetőleg gyalogoltam, egykor magánmedikusként dolgozott a Dras Annia Űrállomáson, egy legalább öt különféle, egymásra épített állomásból álló aggregátumban, amely tucatnyi útvonal kereszteződésében volt, jóval a radch territóriumon kívül. Idővel szinte bármi idevetődhetett, és az orvos munkája során rengetegféle személlyel és előélettel találkozott. Fizetségét pénzben, szívességekben és antik tárgyakban kapta meg, bármiben, amiről el lehetett mondani, hogy értékkel bír.

Jártam ott, láttam az űrállomást és kürtösen csavart, egymásba hatoló rétegeit, láttam, hol élt és dolgozott Strigan, miket hagyott maga után, amikor egy szép napon, senki által nem ismert okból öt különböző hajóra váltott jegyet, majd nyoma veszett. Egy ládát, tele húros hangszerekkel, amelyek közül csak hármat tudtam megnevezni. Öt polcnyi ikont: istenek és szentek fából, gyöngyházból és aranyból készült szédítő választékát. Egy tucat lőfegyvert, mindegyik az állomás engedélyszámával felcímkézve. Ezek a gyűjtemények magányos, fizetségül kapott tárgyként kezdték, amelyek felkeltették a kíváncsiságát. Strigan bérleti díját százötven évre előre kifizették, így aztán az űrállomás hatóságai érintetlenül hagyták a lakását.

Kenőpénzzel jutottam be, hogy megtekinthessem a gyűjteményt, amiért jöttem – néhány ötszögű csempét, amelyek színe ezer év után is olyan friss volt, akár a virágoké. Egy lapos tálkát, amelynek az aranyozott szegélyén szereplő feliratot Strigan nem érthette. Egy lapos műanyag téglalapot, amelyről tudtam, hogy hangrögzítő. Érintésre nevetés hallatszott, és ugyanazon a halott nyelven beszélő hangok szólaltak meg.

Akármilyen szerény volt is a gyűjtemény, nem lehetett könnyű összeállítani. A garseddi ereklyék ritkák voltak, mert amint Anaander Mianaai rájött, hogy a garseddiek képesek elpusztítani a radchaai hajókat és átütni a radchaai páncélt, Garsedd és népének teljes megsemmisítését rendelte el. Azok az ötszögű terek, a virágok, minden élőlény a rendszer összes bolygóján, holdján és űrállomásán – elpusztultak. Soha többet nem fog ott élni senki. Senkinek sem szabad elfelejtenie, mit jelent dacolni a Radch Birodalommal.

Vajon egy pácienstől kapta, mondjuk, a tálat, és aztán további információk után nézett? Ha pedig egy garseddi tárgy itt kötött ki, vajon mi egyéb került még ide? Valami, amit egy páciens talán fizetségül adott neki, esetleg még azt sem tudván, mi az – vagy tudta, és kétségbeesetten próbált megszabadulni tőle. Valami, ami miatt Strigan elmenekült, eltűnt, és minden tulajdonát maga mögött hagyta. Talán. Valami veszélyes, aminek elpusztítására nem bírta rászánni magát; valami, amitől nem tudott minél hatékonyabban megszabadulni.

Valami, amire nagyon erősen vágytam.

***

A lehető leggyorsabban a legmesszebb akartam jutni, így aztán órákon át gyalogoltunk, és csak rövid időre álltunk meg, amikor feltétlenül szükséges volt. Ugyan a nappali égbolt tiszta volt és olyan ragyogó, amilyen csak Nilten lehet, vaknak éreztem magam. Azt hittem, már rég megtanultam leküzdeni ezt az érzést. Egykor húsz testem volt, húsz pár szemem és több száz másik, amelyhez hozzáférhettem, ha szükségem volt rá, vagy úgy kívántam. Most azonban csak egy irányba láttam, és csak akkor nézhettem végig a mögöttem elterülő végtelen síkságon, amikor elfordítottam a fejem, és ami addig előttem volt, arra vakká lettem. Ezen rendszerint úgy enyhítettem, hogy kerültem a nyílt terepet, és meggyőződtem arról, pontosan mi van a hátam mögött, de itt ez lehetetlen volt.

Arcom a nagyon enyhe szellő ellenére is égett, majd érzéketlenné vált. Kezem és lábam előbb megfájdult – nem azzal a céllal vettem a kesztyűt és a csizmát, hogy hatvan kilométert kutyagoljak a hidegben –, majd elnehezült és elzsibbadt. Szerencsém, hogy nem télen érkeztem, amikor a hőmérséklet sokkal alacsonyabb.

Seivarden ugyanígy fázhatott, mégis egyenletesen sétált, ahogy magam után húztam. Leverten rakosgatta a lábát, csoszogott a mohos hóban, szemét lesütötte, nem panaszkodott és egyáltalán nem beszélt. Amikor a nap már majdnem elérte a látóhatárt, kissé megmozdította a vállát és fölemelte a fejét.

– Ismerem ezt a dalt – szólalt meg.

– Mi?

– A dalt, amit dúdol. – Lustán felém fordította a fejét, arcán nem látszott sem aggodalom, sem zavartság. Eltűnődtem, korábban vajon fordított-e gondot arra, hogy elkendőzze akcentusát. Valószínűleg nem – kef hatása alatt, ahogyan most is volt, nem érdekelné. A radch territóriumon belül ez az akcentus vagyonos és befolyásos ház tagjaként tüntette fel, akinek, miután tizenöt évesen letette alkalmassági vizsgáját, tekintélyes megbízásra lehetett kilátása. A territóriumon kívül ezernyi szórakoztató műsorban a gazdag, korrupt és gőgös gazember kliséjével azonosították.

Repülő halk zúgása ütötte meg a fülünket. Meg sem torpanva megpördültem, végigpásztáztam a látóhatárt, és megpillantottam a távolban az apró pöttyöt. Alacsonyan és lassan repült, láthatóan a csapásunkat követve. Biztos voltam benne, hogy nem mentőakcióról van szó. A feldobott érmém rossz oldalára esett, és most a szabadban voltunk, védtelenül.

Továbbgyalogoltunk, miközben a repülő zúgása egyre erősödött. Akkor sem tudtuk volna lehagyni, ha Seivarden lába nem roggyan meg. Megtámasztotta magát, de láthatóan ereje végét járta. Ha noszogatás nélkül megszólalt, és észrevett bármit maga körül, az azt jelentette, hogy kezd lepörögni a kefről. Megálltam, elengedtem a karját, mire megtorpant mellettem.

A repülő elsuhant fölöttünk, megfordult, majd mintegy harminc méterrel előttünk leszállt az utunkban. Vagy nem volt semmijük, amivel a levegőből lelőhettek volna, vagy nem akartak lőni. Leráztam vállamról a táskát, és kioldottam külső kabátom kapcsait, hogy jobban hozzáférjek a pisztolyomhoz.

Négyen szálltak ki a repülőből – a tulajdonos, akitől béreltem, két ismeretlen, és az a személy a kocsmából, aki „kemény kislánynak” nevezett, és akit akkor meg akartam ölni, mégsem tettem. Kezemet a kabátom alá csúsztattam, és megfogtam a pisztolyt. Lehetőségeim korlátozottak voltak.

– Nincs egy csepp józan esze? – kiáltotta a tulajdonos, amikor már csak tizenöt méterre voltak. Mind a négyen megálltak. – Maradjon a repülő mellett, amikor az leszáll, hogy megtalálhassuk.

A kocsmában látott személyre néztem, és láttam, hogy felismert, ahogy én is őt. – A kocsmában azt mondtam, aki megpróbál kirabolni, meghal – emlékeztettem. Önelégülten vigyorgott.

Az egyik ismeretlen valahonnan pisztolyt húzott elő. – Nem csak megpróbáljuk – mondta.

Előrántottam a pisztolyomat és lőttem. Telibe találtam az arcát. A hóba hanyatlott. Még mielőtt a többiek felocsúdtak volna, gyors egymásutánban lelőttem a kocsmában látott személyt, aki szintén összerogyott, és a mellette állót is, mindezt kevesebb mint egy másodperc alatt.

A tulajdonos káromkodott, és megfordult, hogy elmeneküljön. Hátba lőttem, mire három lépés után elzuhant.

– Fázom – szólalt meg mellettem Seivarden békésen, szórakozottan.

***

Amikor mind a négyen elindultak felém, őrizetlenül hagyták a repülőt. Ostobák. Az egész vállalkozás ostoba volt, a jelek szerint komoly tervek nélkül. Csak annyit kellett tennem, hogy bepakoljam Seivardent és a táskámat a gépbe, aztán elrepültünk.

***

Arilesperas Strigan lakóhelye alig látszott a levegőből: nem sokkal több, mint harmincöt méter átmérőjű kör, amelyen belül a hómoha láthatóan ritkásabban és vékonyabban tenyészett. A körön kívül letettem a repülőt, és vártam egy pillanatot, hogy felmérjem a helyzetet. Ebből a szögből világosan látszott két épület, két hó borította bucka. Lakatlan pásztortábor is lehetett volna, de ha bízhattam értesüléseimben, nem az volt. Nem láttam nyomát falnak vagy kerítésnek, de nem akartam semmiféle feltételezéssel élni a biztonsági berendezésekkel kapcsolatban.

Némi töprengés után kinyitottam a repülő ajtaját és kiszálltam, magammal húzva Seivardent is. Lassan ahhoz a vonalhoz mentünk, ahol a hó megváltozott. Amikor megtorpantam, Seivarden is megállt. Közönyösen bámult egyenesen előre.

Ezen a ponton túl nem voltak terveim. – Strigan! – kiáltottam, és vártam, de nem jött válasz. Otthagytam Seivardent, és körbejártam a kör mentén. A két hólepte épület bejáratában különösnek tűntek az árnyékok, ezért megálltam és jobban szemügyre vettem őket.