Kisfaludy Sándor összes költeménye

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

TARTALOM

I. kötet
HIMFY

ELSÕ RÉSZ.
A KESERGÕ SZERELEM.

MÁSODIK RÉSZ.
A BOLDOG SZERELEM.

II. kötet
REGÉK

CSOBÁNCZ.

TÁTIKA.

SOMLÓ.

DOBOZY MIHÁLY ÉS HITVESE.

A SZENT-MIHÁLYHEGYI REMETE.

MICZ BÁN.

FRANGYEPÁN ERZSÉBET.

VIOLA ÉS PIPACS VAGY HAMIS BARÁT.

I. kötet
HIMFY

ELSÕ RÉSZ.
A KESERGÕ SZERELEM.

Del vario stile, in ch’io piango, e ragiono
Fra le vane speranze, e’l vano dolore;
ve sia chi per prova intenda amore,
Spero trovar pieta, non che perdono.

Petrarca.

I. ÉNEK.

Mint az õzek az erdõben,
A halak a vizekben,
Madarak a levegõben,
A méhek a kertekben:
Oly szabadon s kedvem telve
Éltem egykor napjaim;
Vigan lejtve s énekelve
Üzém kicsiny bajaim.

Erõ vala tetememben,
Minden bajt megláboltam;
Tehetség volt tûz-lelkemben,
A sorsot csak gúnyoltam;
Nem esmérvén veszedelmet,
Nagy dolgokat koholtam;
Nem esmertem a szerelmet -
Egek, de boldog voltam!

Szóljon bár a hímes mezõ
Fûvei közt fülelõ
És estvénként lengedezõ
Illatos nyári szellõ:
Ha valaha duplázta-e
Sohajtásom fúvalmát?
Avagy háborította-e
Zokogásom nyúgalmát? -

Szóljon bár a csörgedezve
Folydogáló csermelye,
Hol, kebelem ömledezve,
Oly sok estvém eltele:
Ha valaha könnyeimbõl
Egy cseppecskét ivott-e?
Bút nézett-e szemeimbõl,
S panaszt tõlem hallott-e?

Barátságot szép lelkekkel
Szívem szerint kötöttem,
S érzelmimet jó szivekkel
Enyelegve közlöttem.
Kedvelvén a társaságot,
Akkor én nem gondoltam
Ennél nagyobb boldogságot -
Egek, de boldog voltam! -

Nyúgalomra bocsátkozván,
Könnyen elszenderedtem:
S szép álmokkal múlatozván,
Új örömre ébredtem.
Nem esmervén a szerelmet,
Senkinek sem hódoltam,
Nem éreztem szívgyötrelmet -
Egek, de boldog voltam! -

De most oda boldogságom,
Oda örömnapjaim!
Oda van szép szabadságom,
Hajh! meggyültek bajaim! -
Egy gõgös szép megsebzette
Csalt nem sejtett szívemet
S tehetetlen rabbá tette
Fellengve járt lelkemet! -

A bú marokkal szaggatja
Ifjúságom virágit;
A mirígy tûz száragatja
Szép reményim zöld ágit.
Teli arczom elsorvadott,
Lehúlltanak rózsái;
Vidám szemem beapadott,
Elhúnytanak szikrái.

Oda könnyû nyájasságom
S enyelgõ víg tréfáim;
Ellankadott bátorságom,
Búban másznak óráim.
Tetememnek fogy ereje,
Kedvekben nem enyhülhet;
Roncsolt agyamnak veleje,
Elmém már nem repülhet,

Kerûlöm a múlatságot,
Epedezek, búsongok;
Kerûlöm a társaságot,
Magánosan bolyongok.
A barátság deríteni
Édes szóval igyekszik;
De nem képes enyhíteni, -
Szívemen nagy terh fekszik.

A pataknak siralmimmal
Bõvítem most vizeit;
A Bakonynak panaszimmal
Töltöm vadon völgyeit.
A szép tavasz kellemei
Lelkem fel nem vidítják;
A madarak szerelmei
Szívem inkább búsítják.

Nyúgalomra telepedvén,
Alva is csak szenvedek;
Álmomban is gyötrõdöm én,
S új kínokra ébredek.
A napkelet, napenyészet
Búmban tünõdve talál;
Kihalt nékem a természet, -
Éltem egy hosszú halál.

Látja jól azt a kegyetlen,
Mint lankadok, epedek;
Tudja jól az érzéketlen,
Érte mennyit szenvedek;
De mind ezen nem könyörül,
És nem szán õ engemet!
Sõt talán még azon örül,
Hogy így dúlja éltemet.

Egy mosolygó tekintettel
A kegyetlen istenné,
Bár ha színlett szeretettel,
Szívem boldoggá tenné,
Vajha tüzem apaszthatná
Könnyeimnek árjait! -
Vagy hát könnyem elolthatná
Szívem dühös lángjait!

1. Dal.

Az életnek tengerében
Két örvény van: szív és ész;
A kettõnek egygyikében
A jobb ember könnyen vész.
Az ész ezer bajt okozó; -
Ezt el lehet kerûlni;
A szív, minthogy ragadozó,
Könnyû benn elmerûlni.
Engem a sors forgó szele
Ez örvénybe csapott bele;
S elragadt ez engemet -
A szív szerzi vesztemet.

2. Dal.

Hogy anyám megnyugtathatta
Minden kivánságomat;
S egy pohár viz elolthatta
Minden szomjúságomat;
Midõn gyermek társaimmal
Csigást, lapdást játszottam,
És rövidke lábaimmal
Lepkék után futottam;
Madárfészket keresgéltem, -
Egy örömmel mást cseréltem:
Boldog voltam én akkor:
Óh gyönyörû gyermekkor!

3. Dal.

Mikor egyszer pelyhesedtem,
S a gyermekbõl legény lett,
S gondolkodtam, elmélkedtem,
S a szív bennem érezett;
Hogy megjárták omladékit
Szívem s elmém Hellának,
S bámúlandó dõledékit
A hajdani Rómának;
S gondolatim fellengeztek,
Kivánatim ébredeztek,
S érzeményim zsibongtak, -
Örömim is borongtak.

4. Dal.

A miólta felserdûltem,
Keblem tüzet nevele:
Bizonytalan tárgyért fûltem,
S így szívem nem fájt bele.
De mihelyt õt megpillantám,
Lelkem mindjárt megdobbant:
Õ az! félve rebegé szám,
S a tûz bennem fellobbant.
Mélyen érezvén hatalmát,
Megvallottam diadalmát;
Hatalmát õ szereté, -
Diadalmát megveté.

5. Dal.

A szív minden, - azt tartom én,
Mindennek az eleje:
A sziv gyõzvén vagy gyõzõdvén,
Jó vagy rossznak kútfeje.
Szívem szerzé örömimet,
Miglen még szabad voltam;
Szívem szerzi keservimet,
Miólta meghódoltam.
Lábához tévén szívemet,
És szívemmel mindenemet,
Estem e kelepczébe, -
Hatalmának kénnyébe.

6. Dal.

Semmiként sem remélhetvén
A kemény szív irgalmát,
S tovább immár nem tûrhetvén
Fájdalmaim nagy halmát:
Vérzõ szívvel kifejtõztem
Barátim karjaiból
S nagy harczban kiköltöztem
Hazámnak határiból
Ott, hegyeken s völgyeken túl.
Hol Mars vért ont s népeket dúl,
Kínom végét, halálom,
Talán majd ott találom.

7. Dal.

Mint a szarvas, kit megére
A vadásznak fegyvere,
Fut, - de késõn, - foly már vére,
Vérzik tõle a csere:
Úgy futok én a pár-szemtõl,
A seb mellem baljában;
Ázik a föld keservemtõl
Lábam minden nyomában.
De hajh! mennél tovább érek,
Annál jobban gyûl a méreg
S beljebb rögzik szivembe; -
Futok, hajh - de vesztembe.

8. Dal.

A külföldön nyomorogva,
A világot futosom,
S tétovázva, csavarogva
A vadságot bújdosom.
Midõn ébred a természet,
Korán én már tévelygek;
S ott lel s tart a napenyészet,
Késõn is még szédelgek.
De oly helyre, haszontalan,
Nem juthatok, boldogtalan!
A hová a szerelem
Ne bujdosnék én velem.

9. Dal.

Boldog valék nyúgalmamban,
Õtet még nem esmervén,
Mint a halak a folyamban,
Bú s gond nélkül éltem én.
A szabadság mezejében
Kényrõl kényre repûltem
S a barátság kebelében
Életemnek örûltem.
Amor sorsom irígylette,
S õt velem megesmértette;
Láttuk egymást, s Amor ott
Csak magamat nyilazott.

10. Dal.

Elûzted a komor telet,
Te a földnek szerelme,
Óhajtva várt szép kikelet,
Te mindennek élelme!
Elérkezél kellemiddel,
Itt veled a szép napok,
Teli minden kedveiddel, -
De én rajtad nem kapok:
Mert élesztvén lángaimat,
Kettõzteted kínaimat:
Mindaddig hát, míg így téssz,
Tavasz, ellenségem léssz.

II. ÉNEK.

Búval tölti csak s bánattal
Keblemet a kikelet
A virág-hím, a madár-dal
Velem csak mérget nyelet.
Nem derítnek, komorítnak
A tavasz szép magzati;
Nem enyhítnek, nyomorítnak
A lugos víg hangzati.

A zöld mezõ tekintete
Csak úntatja szememet;
A lágy szellõk lehellete
Csak boszszontja képemet.
Tölgyek s bükkök árnyékában
Lankadok, nem enyhûlök;
A patakok zúgásában
Álomba nem merûlök.

A csordák víg kolomplása
Lélekharang énnekem,
A pásztorok dalolása
Búcsúztató énekem.
Minden völgynek nyilásában
Egy sír-üreg tátogat;
Minden halom látásában
Egy halálkép borzogat.

A hajnal tûzlángozatja
Nem mosolyog énnékem;
A hold szelid ábrázatja
Neveli még inségem.
A nap hintvén súgárait,
Nyilat lövell szívembe;
Az éj, gyújtván csillagait,
Sebeket süt lelkembe. -

Hogy míved ily ellenkezõ
Tárgyoddal, óh természet!
Hogy nékem csak bút szerezõ
Minden kegyes intézet;
Hogy anyai tekinteted
Engem ekként nyomorít, -
Hiszem, hogy nem kedvelheted,
S hogy téged ez szomorít; -

Õt büntesd-meg érzéketlen,
Veszedelmes lányodat;
Az erántam oly kegyetlen
Tapodja szép czélodat,
Mikor õtet így megáldád
Kellemekkel, bájokkal,
Hitted-e, hogy vádat von rád,
Így dúlván õ azokkal? -

11. Dal.

Eltávozván, majd változás
Lesz, gondolám, ügyembe;
Lett, de milyen? - a távozás
Mérget önte sebembe.
A szerelmet szikrájában
A távóllét elfojtja:
De, hajh! érzem, hogy lángjában
Azt még inkább felbojtja.
Nem hogy õt nem felejthetem;
Sõt még dühösben szeretem
Most, hogy tõle távoztam; -
Hah! szörnyen csalatkoztam.

12. Dal.

Országok, népek, nemzetek,
Puszták, folyók, várasok,
A nagy tenger és szigetek,
Rengetegek, havasok
Választják már a kegyetlent:
De még itt is szeretem;
A gyönyörût, az egygyetlent
Sohol sem felejthetem.
A hol járok, hintve lépe,
Mint az árnyék, üldöz képe.
Látom már, míg lehellek,
Lethét sohol sem lelek.

13. Dal.

Boldog vagy te, czifra madár!
A szerelmet énekled;
Bár nincs eszed, - ne bánd, nem kár, -
Párod mégis érdekled.
Forrván a vér ereimben,
A szerelmet éneklem
Én is elmés verseimben, -
Lám! õt még sem érdeklem.
Szerencsés te, örömeket
Énekelsz, - én keserveket! -
Szerencsédért én eszem,
Jer, szívesen leteszem.

14. Dal.

Környûlvett ím! már a francz had,
Már fenyeget a halál;
Kínaimnak vége szakad,
Remény! tán meg nem csalál? -
Élj boldogúl, szerelmetes
Hív barátom s egygyetlen! -
Mars dühében rettenetes,
Igaz, de nem kegyetlen:
Nem mint Venus álnok fattya,
Ki a szívet csak faggatja,
Azt ízenként bonczolja,
És a lelket gyilkolja.

15. Dal.

Hajnal alig kerekedett,
S a francz had felzendûle;
Marsnak dühe lobbot vetett,
S haragja megdördûle.
A mozsarak mennydörögve
Veszedelmet bocsátnak;
Az ércztorkok döbörögve
Ezer halált okádnak.
Halál dúl, ront, öl mellettem,
S mind alattam, mind felettem; -
De hajh! téged szeretvén,
Nem bánom, hogy élek én.

16. Dal.

Amor rabja, - most Marsé is?
Kettõ most már kötelem.
Te míved ez, álnok, hamis,
Kínnal élõ szerelem! -
Te imádott vad istenné!
Ha látnád most hívedet;
E tekintet tán megvenné
Gõggel sánczolt szívedet,
Nézd! az inség, keserûség,
Érted esvén, gyönyörûség
Érted égõ szívének, -
Te gyilkosa éltének.

17. Dal.

Mérgesítem sebeimet,
Fájdalmimat újítom,
Valahányszor szemeimet
Azon tájra fordítom,
Melyet szívem tyrannjának
Jelenléte ékesít,
S bájos hangja szép szavának
S tekintete lelkesít.
Szép szemei ott ragyognak -
Talán, hajh! egy más boldognak!
Nyelvem itten megakad,
S mellem szinte megfakad.

18. Dal.

Mit nem tudna felforralni
Az én szívem melege?
Mit nem tudna megfagylalni
Az övének hidege? -
Számtalan szív már megfûle
Érzelmimnek hevétõl;
Hányszor több már meg nem hûle
Övéinek jegétõl? -
Lángom, - jege, hajh! állandó!
Ám egyedûl én szánandó!
Hát csak nem jön olyan nap,
Melyben szíve szikrát kap?

19. Dal.

Mars, a kinek rabja vagyok,
Mind csak messzebb hajtogat;
Egy két lépést alig hagyok,
S Amor vissza rántogat.
Meg-megállok és szememet
Napkeletre meresztem:
«Ott lakik õ!» s kebelemet
Könnyeimben feresztem.
Így szörpölvén Amor mérgét
És táplálván búmnak férgét,
Mars kiált, - eljajdúlok;
S meg-meg tovább indúlok.

20. Dal.

Amor! s hát csak szenvedheted,
Hogy így megvet egy leány?
Hatalmadnak, elnézheted,
Hogy negéddel füttyöt hány?
Bosszúld-meg rajt sérelmedet,
Öntsd mérgedet keblébe,
Hogy fenntarthasd gyõzelmedet,
Lõdd nyiladat szivébe.
Vagy ha talán már - rettegek -
Szeret, de mást - pokol! egek!
Óh! vagy oltsd-el tüzemet,
Vagy eméssz-meg engemet.

III. ÉNEK.

Mars vad dühe bont, dönt, dúl, vág,
A merre jár, s öldököl;
Vérben fetreng a fél világ, -
Minden kidûl helyébõl:
Századokig büszkélkedett
Tartományok omlanak;
Örök létre törekedett
Alkotványok bomlanak.

Keltek ólta meg nem rendûlt
Trónusok felfordúlnak;
Százak ólta felségben ült
Fõ hatalmak elmúlnak;
Világ-szerte jót s hasznot tett
Törvények eltörlõdnek,
Kezdetjeket istentõl vett
Kormányok kiûzõdnek.

Róma! te ki a világnak
Hajdan sorsot osztottál,
Mily sanyarú szolgaságnak
Igájába jutottál! -
Boldogabb volt, jámbor atyák,
Vallástok, szokásitok;
Gúnyolódva változtatják
Szilaj onokáitok! -

Szív a szívtõl, - szülõjétõl
A még nevendék legény,
A deli férj kedvesétõl,
S kisdeditõl, óh szegény!
A jó barát barátjától,
Vérétõl az atyafi,
A birtokos birtokától,
Honjától a hazafi,

Ezer kín közt szakadoz-el, -
Sírva megy bal sorsába;
Küszködik a veszélyekkel,
Míg - oda dûl sírjába;
S meghalva már, nem nyughatik
Anyaföldje keblében;
Idegentõl tiportatik
Idegen por szennyében.

A ki elõbb uralkodott,
Most inségben nyavalyog;
A ki elõbb pompáskodott,
Most ringyrongyban fanyalog.
Azok, kiknek több ezerek
Térdet fejet hajtának,
Most mely nyomorúlt emberek, -
A föld alá bújnának.

Az ott - elébb bõségében
Adakozott szívesen;
S most keserû inségében
Azok marják mérgesen,
Kiket õ, - most gyilkosait -
Értékével s kegyével
Ugy táplála, mint fiait
A pelikán vérével.

Annak - elõbb csillag fénylett
Kevély melle baljában;
Mely szegény most! mily cserét tett! -
Kenyere is alig van.
Ott egy atya, - nem atya már -
Gyámol nélkül maradt vén,
Némán keserg a szép húszár,
Egy fiának elestén.

Ott egy szép szûz, elcsüggedve,
Mint a hervadt líliom,
Csak alig él: mert temetve,
Hol sírba dûlt milliom, -
Eltemetve van most már ott
Választottja szivének,
Kiben öszve gyilkoltatott
Boldogsága éltének.

Ott egy másik, - hah! fertelem!
Oh természet, fordúlj el!
Ily gyalázat, - ily sérelem, -
Emberiség borzadj fel!
Ott egy másik, nem asszony még,
Leány sem már, - sorsában
Kétségbesve - bosszúld-meg, ég! -
S elbódúlván agyában,

Most is látja bomlott észszel
Marsnak dühös szolgáját,
Ki elrablá gyilkos kézzel
Szûzessége pártáját:
Virginia foglalatja
Eszét-vesztett fejének,
Kit megmentett derék atyja,
Vérét ontván szivének.

Ott egy szép hölgy - óh szörnyûség!
Elsõ gyermek méhében -
És már özvegy, - s nem tudja még,
Sorsa mit mért mérgében;
Halljad, szegény: bajnok híved,
Kit oly hosszan szerettél,
De csak nem rég nyert meg szíved, -
Az nincs többé, - már nem él.

Értvén õ, hogy oda híve,
Nem küzdhetik kínjával;
Meghal, - mert meghasad szíve,
S a mi benne, vele hal.
Egy élet felgyilkoltatván,
Így visz többet magával; -
Ama tölgy levágattatván,
Így dûlt oda ágával.

Ott, hol elõbb az életnek
Kénnye s kedve zsibongott,
S barátságos több nemzetnek
Víg zavarja tolyongott, -
Minden üres, puszta most ott,
Néma, lankadt, szomorú;
Azt, a mit Mars még meghagyott,
Éhség öli vagy a bú.

Mindenfelõl kicsapának
Az ínségnek árjai;
Mindenfelõl megnyílának
A halálnak torkai;
Óh! és mennyit emésztének
Már az élet javából!
Mennyit, mennyit elnyelének
Az élõknek számából!

Embervértõl, hányszor vala,
Hogy bíborrá levétek,
Emberélet mennyi hala,
Rajna, Duna, belétek! -
E veszélynek itt a földön
Szajna! te vagy forrása;
Pokol-Páris! általad lön
A világnak bomlása! -

Ott egy város - csak tegnap még
Fészke boldog békének,
Most köz czélja két ellenség
Neki dühödt mérgének, -
Füstbe lángba enyészik el -
Trója, te is így vesztél! -
S a kik lakták, ínségikkel
Elszéllyednek, ki még él.

Ihol egygyik övéivel,
Ki jókor megszökhetett,
Kinjává lett örömivel,
Kiket még megmenthetett,
Borzadozva tekint vissza
Füstbe menõ házára,
S kiknek vérét a föld issza,
A megöltek halmára.

Itt egy asszony jön egyedûl,
Egy csecsemõ karjában;
(Férje otthon a tûzben sûl
Régi beteg ágyában;)
Itt jön, - lába már nem bírja
Súlyát meredt testének,
Minthogy szeme ki nem sírja
Fájdalmait szivének;

Elájulva öszveroskad
S magzatjával ott fekszik,
Hová éppen két lovas had
Szágúldozva igyekszik:
Hah! s most, midõn öszvecsapnak,
Egymást vágják, nyaggatják,
S kik sebet, kik halált kapnak -
Ott - õket eltipratják! -

Jõjj el, jõjj el, áldott béke!
Jõjj le hozzánk az égbõl!
A föld egész kereksége
Így kiált az ínségbõl.
Engeszteld a szörnyeteget, -
Hajh! eleget dühödött!
Oszlasd a harcz-fergeteget,
A föld váltig bûnhödött.

Valamint Mars hóhérolja
E földtekét dühével,
Keblemet úgy marczangolja
Õ is bájos szemével.
Szívembe is jõjj le, béke,
Sorsot osztó szemébõl! -
Szakadj lelkem kínos féke, -
Jõjj megváltás szívébõl.

21. Dal.

Minden egyéb gerjedelem
Kihala már szívemben;
Egyedûl a nagy szerelem
Él s egyre nõ keblemben.
Ezen makacs indúlatom
Urává lett lelkemnek;
Nincs többé már akaratom,
Szava nincs már eszemnek.
Boldogtalan, hová legyek?
Vesznem kell; mert bár mit tegyek,
Ezen dühös hatalom
Ellen nincsen oltalom.

22. Dal.

A kutyáktól üldöztetvén
A megrémült õz fut - fut,
Valameddig csalt vethetvén,
Bátorságos helyre jut.
Így futok én Amor elõl,
Hajh! de még sem távozom:
Minthogy én a latort belõl
Kebelemben hordozom.
Ugy tesz Amor zsákmányával,
Mint a hiúz prédájával:
Rajta csügg és úgy víjja,
Míg életét kiszíjja.

23. Dal

Balgatag én! nem védettem
Õ ellene szívemet,
Midõn tán még megmenthettem
Boldog békességemet.
A mit az ész tilalmazott,
Én arra nem ügyeltem,
S a méreg elhatalmazott,
Melyet magam neveltem.
De késõ most elmélkednem;
Csak az a mód menekednem,
Hogy tüzemben, mely emészt,
Õ is vegyen egy kis részt.

24. Dal.

A szerelmes gondolatok
Egymást váltják fejemben;
A szerelmes kivánatok
Egymást tolják szívemben.
Azok, elme szüleményi,
Az ész elõtt becsesek;
Ezek, a szív érzeményi,
A szív elõtt kedvesek.
De! - sem elmém gondolati,
Sem ti, szívem kivánati,
Nékem már nem kelletek, -
Mert néki nem tetszetek.

25. Dal.

A föld egész kerekében
Sohol sincs oly rengeteg,
Melynek vadon sûrûjében
Laknék egy oly szörnyeteg,
Kiben oly vad szív dobogna,
Érzéketlen és kemény,
Hogy semmi rajta ne fogna,
S ne lenne benn érzemény:
Mint a milyen szíve annak,
Kiért haszon nélkül vannak
Sírva tenger könnyeim, -
Írva halom verseim.

26. Dal.

Természetnek éltetõje,
Ki lehelled lelkünket!
Mennynek, földnek teremtõje,
Ki alkotod szívünket!
Az enyémet mért formálád
Ily érzékeny agyagból?
Mért hogy inkább nem csinálád
Az ércz-kemény vas-tagból? -
Bocsáss meg az esztelennek,
Ura ezen nagy mindennek!
Azt itéld, ne engemet,
Ki elvevé eszemet.

27. Dal.

Ott, a hol én nevelkedtem,
Egy dombról egy patak folyt;
Hányszor ott nem estvéledtem! -
Éltem akkor boldog volt.
Vígan, mint a völgy öblében
Ama patak csordogált,
Az ártatlanság ölében
Életem úgy folydogált.
Ez idõk az örökségbe,
Mint a vizek a mélységbe,
Lefolytanak. - Halandó!
A jó hamar múlandó.

28. Dal.

Hogy vonhatja félholt testem
Szörnyû súlyát éltemnek,
Ha már attól távol estem,
A ki lelke testemnek? -
Te vagy lelke tetememnek,
Csak általad élhetek;
Te vagy tárgya mindenemnek,
Nélkûled nem lehetek.
A szerelem indúlatját,
A szerelmes állapotját
Nincs a ki megfejthesse;
Maga magának mese.

29. Dal.

Ha ki talán nem értheti
Szívemnek mély érzésit,
Balúl teszi, ha neveti
Bús lantomnak nyögésit.
Ne nevessen, - hálálkodjék,
Ha nem érzi gyötrelmim;
Ne nevessen, - sajnálkodjék,
Ha nem érzi szerelmim.
Ha ád Amor, adjon sokat;
Jóból, rosszból nagy kortyokat.
Értsd, ki érthetd szavamat, -
Értem én jól magamat.

30. Dal.

Az idõ mindenen kifog,
Vele minden múlandó;
S ha változó minden dolog,
Tán gõgje sem állandó? -
Üt óra, mely megolvasztja
Szíved, szívem bálványa!
A természet, bár halasztja,
Adóját megkivánja.
Ha te majd ezt lefizeted,
Ínségem elitélheted:
Akkor talán majd megszánsz
S imádóddal jobban bánsz.

IV. ÉNEK.

Midõn csendes felségében
A fél világtól megvál
S a tengernek kebelében
A dicsõ nap alá száll;
S elborítván a világot
Az éj komor sátora,
Ellepi a mennyországot
A csillagok tábora:

Akkor ég, föld, víz elcsendûl
S napkelet, napenyészet;
A nyúgalom ölébe dûl
Az egész nagy természet.
Minden állat: járó s úszó,
Az okos és oktalan,
Szelíd és vad, mászó, csúszó,
A szólló s a szótalan;

A rengeteg lakosai,
A nagy mint a kicsiny nem;
A levegõ madarai,
A sas mint az ökörszem;
Sõt az, a mi nem is lehell,
Nappal mégis bántatik,
Éjjel az is nyúgalmat lel,
Éjjel mégis nyughatik.

Éjjelenként senkit sem nyom
A nappalnak igája:
Egyedûl én, (fene sorsom!)
Amor kínos szolgája,
Egyedûl én nem lelhetek
Éjjelimben nyugalmat!
S a mi több: nem remélhetek
Mind ezekért jutalmat.

Az indúlat tetememben
Egy volkánként dühödvén,
S a vérzõ szív kebelemben
Gyötrelmivel küszködvén,
A szabadba kilódulok, -
Nem enyhûlést találni:
Mert én soha nem gyógyulok -
Hanem kínom táplálni.

Ekkor dühös indúlatom
Tétova hajt engemet,
Tüskén, bokron, - míg birhatom
Csüggedezõ testemet.
Könyben úszó két szememmel
Csillagomat vizsgálom;
S a teremtõt életemmel
Könyörögve kínálom.

Átkozom a helyet s idõt,
Melyben õt megpillantám,
Ki bájival fejemre nõtt,
S ily pokolkínt halmoz rám.
Ha már ügyem, a míg élek,
Nem változik meg soha;
Váljatok el, test és lélek! -
Ily sors több, mint mostoha.

31. Dal.

Nem nyomhatván el tüzemnek
Ki-kicsapó lángjait,
Hátra hagyom szerelmemnek,
A hol járok, nyomait:
Nevét szerte írogatom
A bükk s hársfák kérgére,
S mindenütt megtanítgatom
Az echókat nevére.
Kivûle, ha keservemet
Nyögöm, minden szán engemet;
A szirtek megindúlnak,
És utánnam jajdúlnak.

32. Dal.

A kegyetlent felejthetni
S kiverhetni fejembõl,
Az õ képét fejtegetni
Kezdém immár szívembõl:
Haszontalan törekedtem,
Semmiként sem lehetett;
Mert a szívem, ah érzettem,
Bele majd megrepedett.
Elõbb megég tehát a jég,
Megfagy a tûz, bomlik az ég, -
Elõbb porrá hamvadok,
Mint sem rajta kiadok.

33. Dal.

Minden tárgyban õtet látom,
Minden hangban õt hallom,
S valahányszor számat tátom,
Mindannyiszor õt vallom;
Éjjel, nappal õt ohajtom,
Õt szomjúzom, éhezem;
Ébren, alva õt sohajtom, -
Mindenben õt érezem;
Õt foglalják gondolatim,
Õt tárgyozzák kivánatim;
Egy õ, mint egy istenem,
S egy magában mindenem.

34. Dal.

Õt kérem a teremtõtõl
És minden hatalomtól,
Õt kérem a levegõtõl
S minden elementomtól.
Ha enyém õ, - hát rabságom
Be gyönyörû nyereség!
Ha enyém õ, - szabadságom
Áldott, boldog veszteség! -
Hunniának, sõt magának
A természet országának
Hatalmában olyan kincs,
Mely õtet felérje, nincs.

35. Dal.

A virágok szép nemében
A rózsa legjelesebb;
A csillagok seregében
A nap legfelségesebb.
Ily szép virág a szerelem
Az életnek kertjében;
Ilyen nap, ily fejedelem
Az örömök egében.
Boldog, kinek e nap fénylik,
Kinek ez a rózsa nyílik!
E nélkül a kert csak gaz;
Ama nélkül nincs tavasz.

36. Dal.

Bizonytalan lépésimet
Akár merre indítom;
Harmatozó szemeimet
Akár hová fordítom:
Már ott a bú, hogy ködével
Mindeneket borítson,
Hogy sem hely, sem tárgy ékével
Engem fel ne vidítson.
Ily nehéz az én életem!
S mégis nem csak hogy szeretem;
Sõt - ki rám ily poklot mért,
Még áldom is kínomért.

37. Dal.

Még csak benned reménységem,
Józan ész, légy orvosom!
Szerezd vissza egészségem,
Melyet elvett gyilkosom,
A szerelem, ki mellembe
Tüzes mérget önt vala.
Nézz csak bele, itt szívembe, -
Itt lakik a nyavalya.
Mondj orvos szert, mondj szert, óh ész!
Mely által e méreg kivész. -
De te vállat vonítasz?
Óh hát meg nem gyógyítasz.

38. Dal.

Itt a tenger habjaival
Elegyítvén siralmim,
S a havasnak szikláival
Közölvén aggodalmim,
Az õ nevét sohajtozzák
A tengernek szelei;
Az õ nevét visszhangozzák
A kõsziklák szûzei.
Itt neve négy betûjében
A tengerpart fövényében
S a mohos kõfalakban -
Kínom s titkom imitt van.

39. Dal.

Immár mennyit nem szenvedtem,
Miólta megesmertem!
Áldozatot mennyit tettem!
S mind ezekért mit nyertem? -
Bús szívemet enyhítené,
(Bár tüzemet nem oltaná)
S lelkemet felderítené,
Ha vagy egyszer mondaná:
«Szánom sorsod, óh te szegény,
Szerelmedben beteg legény.
Fáj nekem, fáj gyötrelmed,
Noha nem bánt szerelmed.»

40. Dal.

«Elmédet hát mért bocsátod
Tilosomba szünetlen,
Boldogtalan, ha már látod,
Hogy nem esik bûntetlen,
Onnan szedett eledellel
Táplálgatni szivedet?
Édes ugyan, a mit ott lel,
De az öldös tégedet?»
Elképzelém életemet,
Ha szeretne õ engemet;
S az ész ekként dorgála; -
De semmit sem használa.

V. ÉNEK.

A nap éppen alkonyodott,
S én a völgynek felette,
Egy szint oda csavarodott
Kis csermelynek mellette;
Tövében egy vén tölgyfának,
Ott ültem a fû között,
Melyet szellõk ingatának,
S a patakvíz öntözött.

Az erdõ elkomolyodott,
Melynek valék szélében;
S minden állat lenyúgodott
A zöld sürû csendében.
Elnémúltak a bereknek
Zengedezõ lantosi;
Eltüntek mind a réteknek
Nappali sok lakosi.

Mély csendesség uralkodék,
Csak a Zephyr susogott;
S mint a völgybe kanyarodék,
A patakvíz bugyogott,
S egy gerlicze ott nem messze
Egy száraz fán nyögdécselt;
Egyébnek már nem volt nesze,
És nem adott élõ jelt.

Én ott ültem és fejemet
Bú-bánatnak eresztém,
S könytõl dagadt két szememet
A nyögõre meresztém.
Eltünt ez is nem sokára -
Magam valék végtére
Indúlatom prédájára
És marczangló kényére.

S Amor engem mint zaklatott
Hajh! mint tépte kebelem!
Hozzá s vissza mint szaggatott, -
Szörnyû, miként bánt velem!
A hány fûszál, annyi kínnak
Közötte fetrengtem ott;
S mirígyiben fájdalmimnak
Szívem majd meghasadott.

A természet megindúlva
Szánni látszott ügyemet;
Vidámsága elborúlva
Szinte gyászolt engemet:
Komor felhõ terjeszkedett
Az ég vidám kékjére;
Setét fátyol ereszkedett
A föld kies zöldjére.

Az éj szelíd asszonyának
Képe ködben lábbogott;
A csillagok elhúnyának,
Egy kettõ ha pislogott.
Bús fúvalmak támadának,
Az ég könnyét hullatá: -
A természet hív fiának
Sorsát ekként siratá.

41. Dal.

Ti a világ kezdetében
Támadt hegyek és völgyek!
S ti több század szélvészében
Görbedt, csonkúlt vén tölgyek!
Életemet esméritek,
Értétek-e már azt ti,
Panaszimból vélhetitek,
Hogy igy szenvedt valaki? -
Emlékezem Petrarcára,
S Hella dicsõ leányára -
Szenvedtek õk eleget;
De még sem ily szörnyeket.

42. Dal.

Ha elmémnek gondolatit
Versekbe úgy szedhetném,
És szivemnek indúlatit
Szóval úgy kiejthetném;
Mint azokat a fejemben
A szerelem termeszti,
S emezeket kebelemben
Szüli s bele rekeszti:
Hát minden szív ömledezne,
Ezer édes kínt érezne,
S megesmervén szívemet -
Megsajnálna engemet.

43. Dal.

Az ész váltig értekezett,
Sorsomon mint forditson,
Halljuk! halljuk! mit végezett:
«Nincs, a ki meggyógyítson;
A szivében ily betegnek
Sehol sincs segedelem;
Ellenmérge ily méregnek
Csak a viszontszerelem.»
Átkozom a történetet,
Melyben vettem a kezdetet! -
Fonalamnak fogj ollót,
Óh Parca, s tégy velem jót.

44. Dal.

Csömört okoz a társaság
Az én beteg szívemnek;
A kietlen magánosság
Elíziom lelkemnek;
Hol semmi nem mozog, nem él,
Hol egy madár se mulat;
Hol egyedül a sziv beszél,
Ha tépi az indúlat:
Ott szeretem andalogva,
A bú karján nyavalyogva,
Táplálni az édes kínt,
Valamíg az éj nem int.

45. Dal.

Ha tudnám, hogy békességem
Soha meg nem térendõ;
S az én kedves ellenségem
Mind örökké gyõzendõ:
Ennen kezem kergetné ki
Lelkemet fogházából,
Hogy lenne már béke néki,
Szabadúlna kínjából.
De biztat egy remény mindég,
Hogy bal sorsom megfordúl még;
S hogy nékem a jövendõ
Még rózsákat termendõ.

46. Dal.

Ha majd a bú, mely testemet
Napról-napra hervasztja,
Nem sokára életemet
Egészen elfogyasztja,
S engem majdan egy keskeny sír
Mint hamvat magában zár,
Susogd minden szívnek, Zephyr,
A ki sírom mellett jár:
«Egy gõgös szív keménysége
Lett e hívnek kora vége;
S ha ez sorsa egy hívnek,
Jobb repdezni a szívnek.»

47. Dal.

Sok s nagy, a mit szenvedek én!
Az avúlt kín új kínt szül;
De mind ez õ érte lévén,
Nincsen édesség nélkül.
S a sors bár mi szerencsével
Kecsegtessen engemet,
Most nehezen cserélem el
Édes kínos éltemet.
S ha már abban tellik kedve,
Hogy így éljek epekedve:
Szilaj kedvét tölthetnem,
Gyönyörüség szenvednem.

48. Dal.

A halavány olajfáknak
Járván csendes békében,
Lelkem iszonyú csatáknak
Forog vesztõ dühében.
A hajdani századokban
Egy olajág mit nem tett!
Ellenkedõ országokban
Békességet szerezett:
S most egy olajerdõ nékem
Meg nem szerzi békességem!
Meddig tart e szomorú
Létem dúló háború?

49. Dal.

Meddig tart még tehát e harcz,
Melyet velem kezdettél?
Hát nem elég kemény a sarcz,
Melyre immár kéntettél?
Megveted, gõgös ellenség,
A természet törvényét:
Szívgyilkoló kegyetlenség!
Nézd inségem örvényét.
Add, óh add meg békességem,
Édes kedves ellenségem! -
Ezer bennem már a kár;
Egygyezzünk meg végre már.

50. Dal.

Szív- s lélekben beteg lenni
S nem akarni gyógyúlni;
Hanyatt-homlok tõrbe menni
És vesztének indúlni;
Szeretni az ellenséget,
Sõt imádva tisztelni
Azt, ki szerzi az inséget,
Sõt inséget ölelni: -
Észt vesztõ baj a szerelem;
S hogy ha nem jõ segedelem,
Életemnek fonala
Ketté szakad általa.

VI. ÉNEK.

Szerelem-e az, avagy nem,
A mit érzek keblemben? -
S vajjon, ha ez nem szerelem,
Hát mi lakik szívemben! -
Ha jó, miért oly bánatos,
Annyi kínba mért tellõ? -
Ha rossz, mért oly kivánatos,
Mért oly édes, oly kellõ? -

Ha nyavalyám kedves nékem,
Mért vádolom sorsomat?
Mit jajgatok? - Ha pedig nem,
Mért táplálom kínomat? -
Szívem tüzét, ha fájdalmas,
Mért szeretem bojtani?
Ha pediglen nem ártalmas,
Mért kivánom óltani? -

Ha fájlalom gyötrelmemet,
Mért szeretem, hogy élek?
Ha megúntam életemet,
Korán halni mért félek? -
Mennyet, poklot ki zavar így? -
Amor ez a nagy mester;
Amor ez az édes mirígy,
Az ily lator, patvar szer.

51. Dal.

Midõn a hold világában
A patakot kisérem,
S egy tünemény formájában
Alakját megesmérem;
S õtet reám szerelmesen
Mosolyogni képzelem,
S úgy tetszik, hogy kegyelmesen
Beszélget ott én velem: -
Egek, mely nagy boldogságom!
Tartana bár kábaságom! -
A káprázat eltünik,
S boldogságom megszünik.

52. Dal.

Azt kérdezed, óh barátom,
Milyen az én életem? -
Még most is a régi terh nyom.
S avúlt lánczom zörgetem.
Még most is a szerelemnek
Kínos horgán rángódom,
S a reménynek s félelemnek
Habjai közt hánykódom.
Szívem harcza folyton foly még:
Csak az vagyok, a ki valék,
S az maradok, míg élek,
Bár mi sorsot cserélek.

53. Dal.

Minden inkább lehetséges,
Mint sem hogy mást szeressek;
Hogy én beteg, egészséges
Más szív által lehessek.
A tengerek kiapadnak,
És a halak repülnek;
A csillagok leszakadnak,
S a hegyek elterûlnek;
A múlt idõ meg vissza tér,
Bárány s farkas egygyüvé fér,
Az oroszlán nyúlat szûl -
Midõn szerelmem meghûl.

54. Dal.

Ha oly makacs ellensége
A sors boldogságomnak,
Hogy egygyütt lesz búmban vége
Életemnek s kínomnak:
Legalább, ha már nem élek,
Akkor szánj meg engemet,
Oh isteni, áldott lélek,
Ki feldúlád éltemet! -
Mert bár késõ lesz már akkor,
Érzi tán azt mégis a por,
Melylyé válik ez a szív,
Mely a síron túl is hív.

55. Dal.

Ha mindennek felosztását
A külömbség szerezi,
Az egész nagy teremtést hát
Szívem ekként felezi:
Egygyik része, melyben õ van;
S ebben vagyon minden kincs,
Mi csak lehet száz világban:
Másik része, hol õ nincs;
Ez únalmas és szomorú,
Minden nyomban halavány bú,
Csömör, méreg s átok van; -
S én itt élek - pokolban.

56. Dal.

Mint a napnak súgárai
A ködöt megszaggatják;
Mint a szelek fúvalmai
A tengert felforgatják:
Húnyorgása szép szemének
Úgy szaggatja keblemet;
S bájos hangja énekének
Úgy zavarja eszemet. -
Ez a mindenható tündér
Talán nem is halandó vér?
Másként hogyan lehetne,
Hogy velem így tehetne? -

57. Dal.

Gyermekségem szép idei,
Be hamar elmúlátok!
Életemnek örömei,
Be rövidek valátok! -
A tavasznak virágai,
Leveleik a fáknak,
Erdõk s berkek víg hangjai,
Vígsági a világnak, -
Mind megfordúl bizonnyára,
Mindennek megtérül kára:
De ti soha, soha sem! -
Utánnatok mit késem?

58. Dal.

Óh epedõ kivánatok!
Kik szívemnek tüzébe
Emésztõdtök, - lopódjatok
Szûz mellének jegébe.
Oh szomorú gondolatok!
Kik elmémnek ködébe
Borongatok, - tódúljatok
Agya vidám mennyébe:
Vídúlást tik ott nyerhettek,
S tik enyhülést ott lelhettek; -
Ti, ha jegét töritek,
S ti, ha eszét gyõzitek.

59. Dal.

Önmagával vagdalkozni,
Nyúgalmat nem lelhetni;
A vadsággal barátkozni,
És bújdosni szeretni;
Szív és lélek nélkûl élni,
Hûlni, fûlni, olvadni;
Csüggedezni, majd alélni,
S halálosan lankadni;
Az örömbõl mérget színi,
Éjjel nappal sírni ríni, -
A ki szeret, ezt nyeri:
Rabját Amor így veri.

60. Dal.

Gyûlölöm én a világot,
Az emberi nemzetet;
Gyûlölöm a vígaságot,
A szerencsét, életet.
Gonosz Amor! mire kénted
A halandó szíveket!
Kegyetlen, és nem tekinted
Töredékenységeket! -
Mi kell hát még? ha únalom,
Kín, gyötrelem, bú s fájdalom
Minden, a mi bennem van,
S kivülem a világban.

VII. ÉNEK.

Két szeme, szép arczúlatján,
Két ragyogó tüzes nap,
Mint az az ég boltozatján,
Kitõl minden éltet kap.
Bámúlandó nagy mûvében
Mind az mind ez; és a tûz,
Mely mindenik kerekében
Fénylik, ragyog, csudát ûz.

A mit minden kikeletkor
A földdel a nap mivel,
Szeme minden tekintetkor
Azt cselekszi a szívvel:
Az felolvaszt havat, jeget
S béhat a föld keblébe;
Ez meggyújtván a szíveket,
Bélõ azok mélyébe.

Ama, széles e világot,
Midõn kél, felébreszti;
Ez, az egész társaságot
Felderíti s éleszti;
Az, az égnek szép kékjébõl
Terjeszti súgárait;
Ez, szebb fejér- s feketébõl
Lövelli ki nyílait.

Midõn a nap közeledik,
A zordon tél enyészik,
Minden újra nevelkedik,
Új fû s virág tenyészik;
Szeme, midõn szép képében
Közelebbrõl szikrázik,
A nézõknek kebelében
Új érzemény csirázik.

A nap heve a vizeket
Néha nyárban apasztja,
S kiszárítván a nedveket,
A fát, füvet lankasztja:
E két szem is a lelkeket
Megragadja bájával,
És meggyújtván a szíveket,
Megemészti lángjával.

A miólta kivált az ég
Az örök éj méhébõl,
Ily egy pár szem nem jöve még
A teremtõ kezébõl.
E két szemnek forgásától
Függ a sorsa éltemnek,
Mint a napnak járásától
Léte fogyta mindennek.

61. Dal.

Hirdesd, nyelvem, érdemeit
Az isteni kegyesnek!
Zengjed, lantom, kellemeit
Az imádott kedvesnek! -
Az õ kegyes, jó s nagy szíve
Az erkölcsök temploma;
Az alkotó legszebb míve,
Nemem bájos ostroma.
Egy sincsen több olyan mint õ,
Az õ lelke a teremtõ
Legédesb lehellete:
Hogy lehellé, szerete.

62. Dal.

A hol õ van, csudálatos!
Felderûl a kedvetlen;
Hajlandó az akaratos,
Meglágyúl a kegyetlen;
A harag lecsillapodik,
A vadság megszelídûl;
A bú s a gond elmosolyodik,
A fajtalan tûz kihûl;
A méreg megédesedik,
Minden terh megkönnyebbedik,
Szendereg a fájdalom, -
Egek! mi nagy hatalom?

63. Dal.

A hol õ van, bámúlandó!
Minden nagyság meghajúl,
A csapodár ott állandó,
Az irígység ott megfúl;
A fösvénység adakozik,
Elkésik a sietõ;
Szép a jóval barátkozik,
Hitet szeg a szeretõ;
A bölcs ott megtébolyodik,
A betyár megjózanodik,
Nem csúsz oda únalom, -
Egek! milyen hatalom?

64. Dal.

A hol õ van, - nézd a fákat
S virágokat, - milyen báj!
Szerelmet és Gratiákat
Lehell ott az egész táj:
Nincs tél, örök ott a tavasz,
Megtér ott a csalfaság;
Igazzá lesz ott a ravasz,
Megsímúl a durvaság;
A vén neki tüzesedik,
Az ifjú meglelkesedik,
De zendül a nyúgalom, -
Egek! mi nagy hatalom?

65. Dal.

A hol õ van, - hihetetlen -
Hajh! voltam ott, - láttam én:
Érez ott az érzéketlen,
Kinek kéreg van szivén;
A bajnok megfélemedik,
A bátor ott be gyáva;
A büszke nem kevélykedik,
Nem kérkedik a páva;
A habozó állapodik,
Az ész öszvezavarodik,
Virággá lesz minden gyom, -
Egek! milyen hatalom?

66. Dal.

Valahányszor szeme pillant,
A nézõnek fejébõl
Mindannyiszor el-elillant
Valami az eszébõl.
Ez az a kedves ellenség,
Kit annyira szeretek,
S békét tõle, kérleld óh ég!
Semmiként se nyerhetek.
Szemek! vallom hatalmatok:
Immár óh ne harczoljatok!
Nincs többé mit nyernetek;
Többet már nem veszthetek.

67. Dal.

Akár mennyi jeleseknek
Seregében múlatoz,
Valamennyi kellemeknek
Fényére õ homályt hoz.
Ezerek közt is legelsõ,
A szem csak õt nézheti,
Sõt mindenütt egygyetlen õ
A többit eltünteti.
Az éj tenger csillagai,
Midõn a nap súgárai
Reggelenként érkeznek,
Elõttök igy rejteznek.

68. Dal.

Sok országot mosó tenger
Választja már õt tõlem;
Hegyek, hová a sas nem mer,
Rejtik õtet elõlem.
De hajh! ez nem orvosolja
Nyavalyáját lelkemnek;
Sõt dühösbben ostromolja
Indúlatját szívemnek.
Bár mi messze fussak tõle,
Nem bújhatok el elõle! -
Sem eszem, sem negédem
Ellene nem segédem.

69. Dal.

Ércz-szíve megvehetetlen,
Szünjetek meg, könnyeim!
Vad elméje gyõzhetetlen,
Hunjatok el, tüzeim!
Nem indítja szenvedésem,
A keserû siralom;
Sikeretlen könyörgésem,
Nincsen benne irgalom!
Közepette siralmimnak
És hegyette kínaimnak
Szíve kevélyen úgy áll,
Mint egy havasi kõszál.

70. Dal.

A hol õ van, ott Amornak
Íves, nyílas udvara,
Amornak, ki minden kornak,
Nemnek s rendnek patvara;
S minden szívtõl uzsorával
Szedegeti a vámot;
S a gõgösre szép módjával
Reá veti a hámot.
A ki Amort megvetette,
Vagy Amort elfelejtette,
Imádja ott hatalmát
És sohajtja irgalmát.

VIII. ÉNEK.

Itt - a komor enyészetnek
Borzasztó bús honjában,
Minden földi rettenetnek
Fojtó, zúzó markában,
Hol a havas kõszálai
Az egekig merednek,
S feneketlen nyilásai
A poklokra dõlednek;

Hol a fenyõk sudarában
A felleg megakadoz
És a bérczek homlokában
Darabokra szakadoz;
Hol a szirtek fenyegetnek,
Hogy fejemre roskadnak,
S dörgõ vizek ijesztgetnek,
Hogy magokkal ragadnak;

Hol a havas üregibõl
Habzó vizek húllanak,
És a fenyvek töveibõl
Gyökereket rántanak;
Hol a vadon rengetegben,
Ha egy szikla legördûl,
Hosszan morgó fergetegben
Az egész táj megdördûl;

Itten, a hol minden felõl
Egy egy örvény tátogat,
S alúl, felül, hátúl, elõl
Iszonyú tárgy borzogat;
Hol az örvény fenekébe
Örök vak éj borong még,
Mert a vad fák sûrûjébe
Nem tekinthet le az ég;

Hol a barlangok gyomrai
Félelmesen korognak,
S a haragos víz habjai
Dühösködve locsognak;
Hol a setét üregekbõl
Veszedelem kandikál,
S a forgó-szél a bérczekbõl
Csoportokat hajigál;

Itt, hol Flóra fél múlatni,
Hol csak fenyõ van s moha,
S embernyomot nem láthatni,
Hol kikelet nincs soha;
Itt, hol minden szorongató,
Kietlen és szomorú,
Puszta, komor, irtóztató,
Sivatag és szigorú;

Hol a szikla-hasadékban
A skorpiók fészkelnek,
És a kõpor-omladékban
Kígyók s gyíkok fülelnek;
Hol az éjszak szélvészei
Ordítnak s üvöltenek,
S az éjnek ijedelmei
Félelmet terjesztenek;

Hol a hegyek omladéki
A hold bús világában,
Mint egy világ romladéki
A teremtés hamvában,
Úgy feküsznek, - s borzadással
Töltik meg a szíveket,
Minthogy minden vég-romlással
S temetéssel fenyeget;

Hol a hollók károgása
A vidéket rettenti,
Hol a sasok kiáltása
Az útast megdöbbenti;
Hol a baglyok keservesen
Huhogják panaszokat,
És az echók félelmesen
Sokszorozzák hangjokat: -

Itt bújdosom, itt tévelygek
A rengeteg torkában,
Hágok, mászok és szédelygek
Szívem fanyar kínjában;
Itt hurczolnak kímélletlen
Amor és Mars engemet;
Itt emészti a kegyetlen
S üldözõ sors létemet.

Itten érzem, a mit érzett
Hella dicsõ leánya,
Midõn szíve mélyen vérzett,
Hogy Phaon õt nem szánja: -
A mit Laura éneklõje
Valcluzában érezett,
S Juliának szeretõje,
Hogy Clarensban könnyezett.

Itten sírom patakokban
Orpheus vérkönnyeit;
Itt zokogom bús hangokban
Abeilard keserveit;
Dido szilaj fájdalmának
Itt érzem dühösségét;
Hunnia szép leányának
Itt sínlem keménységét.

Szívem küzdõ indúlatja,
Hajh! mint gyilkol engemet!
A féltés vad gondolatja
Hajh! mint tépi keblemet!
Nagy cseppekben az inségnek
Verejtékét izzadom,
És sohajtván, a vidéknek
Sorsomat tudtár’ adom.

Az ifjúság kellemeit
Itt húllatja termetem;
Az életnek örömeit
E nagy sírba temetem.
Az okosság törvényei
Megnémúltak fejemben;
A jövendõ reményei
Haldoklanak szívemben! -

Még csak egyre kérlek téged,
Ura s atyja létemnek!
Hogy csak addig tessék néked