A FUMAX SF EXTRA SOROZATBAN MEGJELENT

1. Adrian Tchaikovsky: Az idő gyermekei

2. Andy Weir: Artemis

3. Martha Wells: Kritikus rendszerhiba

(Az Öldöklő-naplók 1.)

4. Neal Stephenson – Nicole Galland:
A DODO felemelkedése és bukása

5. Adrian Tchaikovsky: Hadállat

6. Martha Wells: Mesterséges sors

(Az Öldöklő-naplók 2.)

7. Adrian Tchaikovsky: A pusztulás gyermekei

8. Neal Stephenson: Snow Crash

9. Tamsyn Muir: Gideon, a Kilencedik

10. Andy Weir: A Hail Mary-küldetés

11. Adrian Tchaikovsky: Az Éden kapui

12. Tamsyn Muir: Harrow, a Kilencedik

13. Martha Wells: Trójai protokoll/Kilépési stratégia

(Az Öldöklő-naplók 3–4.)

14. Adrian Tchaikovsky: A Föld szilánkjai

(Végső Architektúra-trilógia 1.)

15. Neal Stephenson: Termination Shock

A SZERZŐ TOVÁBBI KÖNYVE

Seveneves - A hét Éva

ELŐKÉSZÜLETBEN:

Adrian Tchaikovsky: Children of Memory

Justin Cronin: The Ferryman

Fordította:

Varró Attila

Copyright © 2021 by Neal Stephenson

Published by arrangement with Darhansoff & Verrill, New York.

Szerkesztő: Koncz Ákos

Korrektor: Friedrich Zoltán

Ebook: Hársfai László

Borítófotó: Dorogi Balázs

Felelős kiadó: Németh Vladimir

További információ kiadványainkról és kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 298 6

A. L.-nek

Ha tovább zuhog, átszakad a gát,

Ha tovább zuhog, átszakad a gát,

Betör az özönvíz, megy vele a ház…

Rakom a zsákokat, nappal-éjjel én,

Rakom a zsákokat, nappal-éjjel én,

Odarakom magam, az özönvíz elé…

Kansas Joe McCoy – Memphis Minnie:

Ha átszakad a gát (1929)

TEXAS

Houston levegője túl forró volt, hogy elbírja a repülőket. Persze a királynő gépe gond nélkül leszállhatott volna, elvégre a Schiphol repülőtérről idáig tízezer kiló üzemanyagot égetett el, szén-dioxid formájában a légkörbe zúdítva. De feltankolva aligha emelkedhetett volna fel biztonságban, amíg a hőhullám le nem csitul. Márpedig azt egy hurrikán fogja lecsitítani.

A légi irányítás utasításait követve Frederika Mathilde Louisa Saskia – így hívták a királynőt – és másodpilótája, Johan százados a Holland Királyi Légierőtől nekiláttak a szükséges légi manőverek sorozatának, amelynek végén Waco tárt karokkal várja őket.

Nem mintha Waco lett volna a legjobb megoldás számukra. De nem sok értelmét látták a szőrszálhasogatásnak. Kis magángépük, zsúfolásig tömve hét utasával, magasabban és gyorsabban repült az utasszállítóknál. Közel ezer km/órás sebességgel hasított az alsó sztratoszférában, felkészülve a houstoni landolásra, amikor Saskia értesült a város megritkult levegőjéről. Gyorsan kellett dönteni. Nem feltétlenül a legjobb lehetőség mellett.

Miként a rádióból recsegő texasi hang tájékoztatta – majd a pilótafülkébe benéző Willem is közölte, miután átfésülte a gép adathálóját –, heves vihar söpört át Wacón az elmúlt pár órában, szerény 45 fokra hűtve a hőmérsékletet. Vagyis 113 fokra, ahogyan az Államokban mérik. Így is, úgy is elég alacsony volt, hogy utánanézzenek a szükséges adatok táblázataiban, amelyeket a gép tervezői állítottak össze jó harminc éve, mielőtt jóváhagyták ezt a típust. Akkoriban álmukban sem hitték volna, hogy egyszer még ilyen hőség lesz Houstonban, így aztán a táblázataik sem számoltak vele.

A wacói repülőtértől mindent megkaptak, ami kellett. Két kifutójuk volt, V alakot formálva. A jelenlegi szélhelyzetben jobbnak tűnt a nyugatit választaniuk, déli irányú ereszkedéssel. A légi irányítók megadták a szükséges utasításokat. Gondosan követték őket.

A diszpécsereknek máris egy rakás járattal kellett zsonglőrködniük: többnyire utasszállítókkal, amelyek a nyakukba szakadtak, miután Houston rácáfolt a reményeikre. Többségüknek nagyobb repülőtérre volt szükségük, ezért kár is lett volna vitába bocsátkozni arról, vajon Waco a legjobb megoldás-e a holland kisgépnek. Ezek az adások szabadon keringtek az éterben: bárki hallhatta a rádióban, és rögzítették is őket. Nekik viszont fontos volt, hogy ne keltsenek feltűnést, és minél inkább meghúzzák magukat. A királynőt gyermekkora óta úgy nevelték, hogy lehetőleg kerülje az uralkodóknak járó kiváltságokat. Ezt várták el egy igazi hollandtól. Valamint így kisebb támadási felületet kínált a királyság ellenzőinek. Lennert, a biztonsági főnök is egyetértett azzal, hogy Wacót válasszák. Akadt egy hangárjuk, amely pont megfelelő lehetett egy ilyen magángépnek. Willem már lefoglalta a hotelszobákat, és épp azon volt, hogy kocsikat béreljen.

Saskiának mindössze biztonságban le kellett tennie a gépet. Szerencsére értett hozzá. Egyébként pedig Johan fél kézzel megoldotta volna, akár nélküle is.

A rangján és vagyonán kívül Saskia a repülőgép-vezetés iránti különös szenvedélyét is megörökölte atyjától, aki uralkodó létére fusiban a KLM – Koninklijke Luchtvaart Maatschappij – járatain dolgozott pilótaként. Mégiscsak Holland Királyi Légitársaságnak hívták, és egy korona volt a logójában. A Papa hajdanán elmagyarázta neki, mi késztette arra, hogy pilótának álljon. A műszerfalnál ülve nem döntés kérdése, hanem szent kötelessége volt, hogy csak és kizárólag a gépre összpontosítson, mivel ezen múlt a saját és utasai élete.

Két dolog is akadt ebben a magyarázatban, amelyet a kis Saskia hercegnő akkoriban nem igazán fogott fel.

Egy (a nyilvánvalóbb): mivel Mama és Papa igyekezett nagyjából normális emberi lényként felnevelni, csak jóval később jött rá, mennyi terhet pakol egy korona az ember vállára. Mára már pontosan tudta.

Kettő (erre csak nemrég döbbent rá): „a gép, amin a saját és utasai élete múlik” Hollandia metaforája volt: egy aprólékosan kidolgozott szerkezet, amely rengeteg hollandot taccsra vághat, ha rossz gombokat nyomnak meg rajta.

Mialatt ereszkedés közben Saskia felkészült a landolásra, szabadnak érezte magát, és elméje teljesen kitisztult a műszerfalnál ülve. Pusztán arról szólt az egész, hogy a gombok és karok révén bizonyos számokat bizonyos értékeken belül kellett tartania. Mire a gép kerekei a wacói kifutópályához érnek, a sebességnek le kell csökkennie egy adott VREF-értékig. Ez a szám egyaránt függött a hőmérséklettől, a repülőgép tömegétől és a kifutó állapotától; de egyértelműen ki lehetett számítani azokból a harmincéves táblázatokból, aztán pedig ott voltak a jól bevált eljárások, hogy a gép sebessége leessen a kapott értékig.

Ezalatt szinte függőlegesen süllyedniük kellett, át az egész troposzférán – a földfelszín fölötti légkörön, ahol az időjárás zajlott –, mígnem a magasságmérő elérte Waco tengerszint feletti magasságát. Erre is megvolt az adott rutineljárás. Eközben igazodni kellett egy sor különböző irányváltáshoz, amelyeket a túlterhelt texasi repülésirányítók diktáltak. Mialatt Saskia kézben tartotta a gépet a kitűzött cél szisztematikus eléréséhez, rövidre fogott, ámde teljesen higgadt párbeszédet folytatott Johannal és a rádióból szóló hangokkal: mindez együtt eljuttatta egy olyan állapotba, amelyet a hollandok csak „norMÁL”-nak neveznek, a második szótagra helyezett hangsúllyal. És amelynek semmi köze a tőhangsúlyos „NORmál”-hoz.

A norMÁL magyarázatára egy teljes könyv is kevés lenne. A lényeg annyi, hogy ha történetesen a holland királyi családba született az ember, a norMÁL pontosan az volt, amit a legkevésbé feltételeztek róla – így aztán kapva kapott bármin, ami norMÁLlá tette. Mivel az ilyesmiket könnyű volt megjátszani, ez leginkább olyan tevékenységekkel járt, amelyek könyörtelenül végeznek vele, ha netán elszúrja őket.

Megesett például, hogy Saskia biciklivel ment iskolába – erről híres volt kislány korában –, ám a gyűlölködők olcsó propagandafogásnak bélyegezték ezt, és leszóltak mindenkit, aki bedől egy ilyen átlátszó trükknek. Ám a legbőszebb antiroyalista sem tagadhatta, hogy ha a király – vagy királynő – személyesen tesz le egy repülőgépet, kétségkívül és megjátszás nélkül az életével játszik. Ráadásul az ilyesmit nem tudja egy cirkuszi majom is megcsinálni. Még a legnagyobb uralkodó sem kaphat légijártasságit, amíg rendesen le nem vizsgázik matematikából, fizikából, műszaki és meteorológiai ismeretekből. A régmúltban egy királynak elég volt felcsatolnia a kardját és kockára tennie az életét a csatamezőn, hogy komolyan vegyék. Egy repülő kormányához ülni és megcélozni az égből a kifutót azon kevés dolgok egyike volt a mai világban, amelyek felértek egy nyilvános véresküvel.

Ezalatt a stábja ügyelt azokra a részletekre, amelyekre sem módja, sem ideje nem volt odafigyelni – tekintetbe véve jelen kötelezettségeit. Könnyen abba a hibába eshettek volna, hogy hűvösnek gondolják Wacót, pusztán mert kisebb volt a forróság, mint Houstonban. Valójában a gépből szinte azonnal tüzes kemence lesz, amint földet ért. És a kiszállás sem sokat javítana a helyzeten: kívül-belül egyaránt rövid távú hőguta fenyegetné a csapatot. Így hát tervet kellett kovácsolniuk arra, hogyan juthat a gép és utasgárdája minél előbb legalább árnyékba, de lehetőleg egy légkondicionált helyiségbe. Természetesen voltak talajruháik a csomagtérben, feltöltve és útra készen, de úgy érezték, a helyiek beszari kispályásnak néznék őket, ha rögtön az első pillanatban kibontanák őket.

Saskiának csak le kellett tennie a gépet – és ennek nem látta semmi akadályát. A Houstont fenyegető hurrikán több száz kilométerre tombolt, a Mexikói-öböl túlsó végén. A levegő kicsit rakoncátlankodott a nemrég elvonult vihar után, de sokszor repült már hasonló időben Hollandiában. Fényes nappal volt, délután négy óra. A légi irányítás utasításai szerint leírt négyszögletes spirál remek kilátást kínált Waco környékére. Zöldellő síkvidék tárult elé. Persze nem olyan lapos, mint otthon, de ameddig a szem ellátott, még egy vakondtúrásnyi domb sem bolygatta meg a felszínt. Sötétebb zöldnek tűnt, mint a hazai legelők és termőföldek – tele volt erdővel és bozóttal.

A királynő figyelme lassan a célra összpontosult. Már besoroltak a leszállósávra, amely egyelőre alig volt kivehető a látóhatáron. Waco a repülőtéren túl terült el, csak néhány épület és torony meredt ki az első látásra gondozottnak tűnő, árnyas lombszőnyegből. Parkok mindenütt. A városszélek szürkébe fordultak – talán a frissen beépített részeken még csak facsemeték voltak? Kijelölt útvonaluktól jobbra méretes tó csillogott, amelyet rücskös növénytakaró határolt el a repülőtér zöld mezejétől: olyan sötét volt, hogy szinte feketének látszott. Saskia rögtön tudta a tó formájából, hogy mesterséges. Igazi hollandként ösztönösen követte a partvonalat a tekintetével, mígnem megpillantotta a gátra valló hosszú, egyenes szakaszt. Az alacsony földsáncban egy túlfolyó virított, nem messze a kifutó végétől.

Mindezek a benyomások jóformán tudat alatt rögződtek benne a landolás bő tíz percében. Meglepően kevés dolga akadt ezalatt. Johannal megdöntötték a gépet, hogy a súlya meghaladja a szárnyfelület felhajtóerejét: híven a fizika törvényeihez, stabil és kiszámítható süllyedésbe kezdtek. A sebesség lassan kétszáz csomó alá csökkent, egyre jobban megközelítve a VREF-értéket, amely jelenleg 137 csomónál járt. Mielőtt kiengedték a fékszárnyakat, Saskia körbepillantott a legfontosabb kijelzőkön. A kisgép nem mai gyerek volt. A műszerfalat nagyrészt mechanikus kapcsolók borították, régi vágású domború, fehér betűkkel a fekete bakelitpaneleken. De a fontos rész középen „üvegfal” volt, pilótanyelven szólva: tündöklő, gyémántfényű képernyők virtuális szabályzókkal, újonnan beépítve a megkopott burkolatba. Saskia szeme magától rátalált a lényeges adatokra: sebesség, magasság, fordulatszám, dőlésszög, kitérés.

De legalább olyan fontos volt, amit a szélvédőn át a való világból látott. Kicsiny, egymotoros gép landolt messze előttük, éppen elvontatták az útból. A talaj helyenként csalókán meg-megcsillant. Gyakran látott ilyesmit otthon: egy kis árvíz. Kevés ahhoz, hogy nagyobb területet beterítsen, de bőven elég, hogy tócsákkal borítsa a mezőt, csúszóssá varázsolva a lapályt, amelynek csuromvíz földje lassan szívta be a friss csapadékot. Az egyik tócsából egyenesen a szemébe vágott a nap. A repülőtér szerencsére száraznak tűnt – egyébként a torony figyelmeztette volna őket a kifutó vízfoltjaira. Már tisztán látszott a betoncsík, pontosan előttük, ahol lennie kellett; nyirkosan csillogott, de nem volt vizes. Az utolsó szakaszon alacsonyan átrepültek egy épülettömb felett. A repülőtér nagy része tőlük balra terült el. A kifutó jobb oldalán csak egy keskeny gyepsáv húzódott az aszfalt és a drótkerítés között. Rögtön a kerítésen túl egy kétsávos autóút futott párhuzamosan a pályával a sötét erdőterület határán, amely a kanyargós tópartig tartott, nagyjából két kilométer szélességben. Az erdőt helyenként mélyvörös földfoltok apró sebhelyei borították, máshol égkék négyszögek virítottak a lombok között: egy sátortelep ponyvatetői.

Saskiát mindig lenyűgözte ez a komótos, kérlelhetetlen ráközelítés. Húsz perce még alig tudta volna kiszúrni Waco agglomerációját a sztratoszféra kék-fekete boltozatából, de most, ahogy méterek százait falták lefelé, már tisztán látszottak a házak hátsó kertjei, az úszómedencék kékje – jóval világosabb, mint a ponyvák a fák között. Gyerekek pancsoltak a hűs vízben a tanítás után – bizonyára tehetősebbek, mint a sátorlakók. Gondolatai pár pillanatra saját lányára terelődtek, de rögtön kizárta agyából Lottét, hogy századjára is átfusson a műszerfalon. Valami mozgást vett észre a kifutó jobb oldalán, elszorult a torka, de csak egy teherfurgon repesztett a vízfoltos, repedezett kétsávos úton a repülőtér drótkerítése mentén. Váratlanul felvillantak a féklámpái. Nem rá tartozik.

Átrepültek a kerítés felett a kifutóhoz közeli végén. Minden aggodalma, amelyet az elmúlt percekben érzett a helyes sebesség, magasság, leszállási szög miatt, szertefoszlott Johan tökéletes nyugalma láttán. Mintha eggyé váltak volna. Már csak várni kell a küszöbönálló pillanatra, amikor a kerekek az aszfalthoz érnek, és a kisgép átváltozik egy méregdrága, esetlen gépkocsivá. A magasan lévő szélvédő és a gép enyhén felfelé billent pozíciója lehetetlenné tette, hogy lássák a közvetlenül alattuk húzódó kifutót. De a gép hasára szerelt videókamera tájékoztatta a lenti helyzetről egy kis képernyőn, amelyet a pilóta és a másodpilóta ülése közötti panelba illesztettek. Rendszerint rá se nézett leszállás közben, mivel semmit sem mutatott az akadálytalan betoncsíkon kívül. Most azonban döbbent kiáltásokat hallott jobb felől a kabinból, amelynek utasai minden jel szerint valami elképesztőt láttak. Elképesztőt és ijesztőt. Saskia szerette nyitva tartani a fülke ajtaját, hogy a kíváncsi tekintetek a folyosón túlról kiláthassanak a gépből a szélvédőn át – ám ezúttal úgy tűnt, az utasok látnak valamit, amit ő nem láthat.

Már azt fontolgatta, hogy megszakítja a landolást, amikor szokatlan mozgásra lett figyelmes a hasi kamera képernyőjén.

Épp csak annyi ideig látta, hogy felismerje, valami négylábú élőlény sötét, elmosódott alakja suhan át a repülő alatt bal felé.

A gép erőteljesen jobbra rándult. A jobb oldali futómű a szárny alatt beleakadt valamibe, aminek nem kellett volna ott lennie. Még nem értek földet, ezért a jobb kerekek nem tudtak a betonba kapaszkodni. Az orr jobb felé fordult és lebukott, futóművét veszélyes szögben a kifutóhoz csapva – majd azon nyomban újabb akadályokba ütközött a betonon.

Már elérték a VREF-et, amely a texasi mércével nagyjából 260 km/órát jelentett. A kifutó rájuk rontott. A gép legalább annyit haladt oldalra, mint előre, méghozzá olyan hevesen pattogva, hogy Saskia alig tudta a műszereken tartani a szemét. A hasi kamera képe vörösben úszott, a lencsét beboríthatta a vér vagy a hidraulikus folyadék. Ahol nem vörös volt, ott elmosódott zöldben fortyogott. Nem, inkább égszínkékben. Nem, mégis zöldben. Saskia előrebukott, a biztonsági öv megfeszült rajta. Az utastérben dühöngő poggyásztornádó szabadult el. A gép egyik csücske – talán egy szárnyvég? – beleakadt a szottyos talajba. Nem maradt más hátra, mint lefaragni valahogy a 260 km/órából a tájkép rovására.

Disznók. Kellett pár pillanat Saskia agyának, hogy beazonosítsa a négylábú lényeket, amelyek futólag feltűntek a betonon a képernyő tanúbizonysága szerint. Disznók voltak. Bár inkább vaddisznók, mint házi sertések. Persze ennek a ténynek a világon semmi hasznát nem vette, mialatt a gép csúszva és bukdácsolva átvágott a gyepen, majd egymásba gabalyodtak a drótkerítéssel.

Azután, az égnek hála, megálltak. Forró levegő csapta meg a királynő arcát, a gép törzse bizonyára felhasadt. Orrába szúrt a kerozin szaga, nyomós érvként szolgálva arra, hogy mielőbb kibújjon a biztonsági övéből. A gravitációtól azonnal Johann nyakába borult, aki lassabban reagált. Vér csorgott az arcán, még a füléről is csöpögött. Egy feltűnő vágásból származott vörösesbarna szemöldöke fölött. A sérülés alatti szemét szorosan behunyta, de a másik fel-alá pásztázott, kissé bódultan. Keze-lába remegett. Szinte biztos, hogy agyrázkódást kapott. Saskia lehámozta róla a biztonsági övet.

Ördögi mutatvány volt kikászálódni a pilótafülkéből, betudhatóan a szokatlan irányú gravitációnak. Úgy kellett gondolkodnia, mintha egy sziklamászó lenne, aki kapaszkodókat keres. Vasmarok ragadta meg a csuklóját, és kihúzta a kutyaszorítóból. Lennert bizonyosodott meg róla, hogy királynője épségben van. Kielégítve kíváncsiságát, figyelme az ajtóra irányult, amely pontosan fölöttük volt. A gravitáció újfent ellenük dolgozott, de miután jobbról a királynőre, balról az asszisztensére, Ameliára támaszkodott, Lennertnek sikerült elérnie a nyitókart. Saskia attól tartott, hogy tönkrement az ütközéstől. Ám az ajtó, amely pontosan két félre osztotta a gép szerkezetét, nevetségesen erős és szilárd volt. Lennert sikeresen elfordította a kart, és megadta neki a kezdőrúgást. A kijárat feltárult, és bekukucskált rajta a felhős égbolt. A biztonsági főnök mindkét kézzel az ajtókeretbe kapaszkodott, felhúzta és kinyomta magát, majd a nyílás mellett a törzsre telepedve körülnézett. A nap az arcába tűzött, szinte azonnal csatakosra áztatva. Az emberi test képtelen ennyire gyorsan izzadni, a forró légpára csapódott le a férfi viszonylag hűvös bőrén.

Saskia, aki azonnali evakuálásra számított, alig tudta legyőzni a heves vágyat, hogy kifurakodjon azon az ajtónyíláson. De kapitányként neki kellett utoljára elhagynia a gépet. Johan csak üggyel-bajjal tud majd kimászni, és vélhetően a többiek hátul még súlyosabb sérüléseket szenvedhettek.

Ám Lennert következő lépése szokatlanul sokáig váratott magára. A férfinak nem tetszett, amit látott; a jelek szerint nem volt meggyőződve róla, hogy üdvösebb kijutni a gépből, mint bent maradni. Jobb keze végigsiklott a nadrágszíján, majd megakadt. Amikor nyilvános helyen kísérte Saskiát, egy pisztolyt hordott hátul, begyűretlen inge alatt. Most szinte ösztönösen nyúlt érte, de nem találta.

– Kérem a táskámat – szólt oda Ameliának. Saskia tudta, hogy arra a kis válltáskára gondol, amelyben a fegyverét és egyéb munkaeszközeit tartotta.

– Máris körülnézek, asszonyom – magyarázta Saskiának. – Tűznek semmi jele, de készüljön fel, hogy esetleg sürgősen el kell hagyni a gépet. – Azzal eltűnt a szeme elől, hogy utat keressen lefelé az elhajlott falú törzsön.

Saskia immár akadálytalanul végiglátott a gép belsején. Amelia volt legközelebb hozzá, egy bőröndhalomban kutatott Lennert táskája után. Lassan haladt, mivel a csomagteret záró ajtó a landoláskor kiszakadt, és az összes poggyász az utastérbe zúdult. Saskia épp belebotlott egy kék kötegbe, amely nagyjából akkora lehetett, mint egy átlagos gurulós bőrönd. Az egyik talajruha volt. A feje fölé emelte, és kidobta a törzsre az ajtón keresztül. Majd ugyanezt tette valaki bőröndjével. Valaki hátizsákjával. Egy másik talajruhával. De sehol sem látta Lennert táskáját, és Amelia sem.

Hárman voltak még rajtuk kívül a gépben. Willem a királynő divattanácsadóját, Fennát vigasztalta, akinek arról szólt a munkája, hogy Saskiának sose kelljen a hajával, sminkjével és öltözékével foglalkoznia, mégis elég jól nézzen ki ahhoz, hogy ne űzzenek csúfot belőle. Fenna személyes érdeme volt, hogy a bulvársajtóban még mindig dögösebbnek tartották a 45 éves királynőt a valós külsejénél. Sőt kimondottan partiképesnek (ugyanis megözvegyült), bármit is értettek ezalatt. Egyszóval Fenna vérprofi volt. De nem készült fel egy légi balesetre.

És végül Alastair, az egyetlen külföldi a csapatban. Egy skót, aki Londonban élt, és valamiféle csupa matek kockázatelemzéssel foglalkozott. Félig a gép farka felé fordulva ült, még mindig becsatolva, és szórakozottan bámult kifelé az ablakon. Micsoda izgalmas szituáció egy kockázatelemzőnek, gondolta Saskia.

Alastair elfordította a fejét, valami kinti eseményt követve tekintetével, majd a többiekre nézett. Egyedül Saskia nézett vissza rá, így aztán megköszörülte a torkát, és közölte:

– Odakint egy…

– Disznók – vágott közbe Saskia –, tudom.

– Igazából aligátort akartam mondani.

– Ó!

– Vagy talán krokodil? Nem nagyon…

Lennert hangja szakította meg a társalgást, félúton egy üvöltés és sikoly között, bár az utóbbihoz közelebb. Ha volt valami értelmes szó benne, az talán a „Tűnés!” vagy „Tűnj el!” lehetett, de úgy, mintha valami állathoz beszélne. Majd felkiáltott, félig döbbenten, félig rémült fájdalommal.

Amelia végre megtalálta a táskát, és elővette a pisztolyt. Végigbukdácsolt a megdőlt, bőröndökkel teleszórt folyosón. Alighogy odaért Saskiához, aki megtámaszkodva figyelte az eget, odakint lövés dörrent.

Saskia uralkodói kötelezettségeinek köszönhetően bőven elég időt töltött lőfegyverek között, ezért rögtön tudta, hogy nem pisztolyt hallott. Ez egy vadászpuska ijesztően lenyűgöző durranása volt; a további lövések sebességéből ítélve félautomata lehetett. Vagyis egy gépkarabély.

Amelia családja Suriname-ból származott. Felmenői között akadt afrikai, holland, nyugat-indiai és kelet-indiai. Tagja volt a holland olimpiai cselgáncscsapatnak, megtermett alakjával sokak szerint Serena Williamsre, az amerikai teniszezőre emlékeztetett. Szinte kitöltötte a szűkös kabint. Mégis olyan fürgén suhant át a gép ajtaján, mintha csak egy tizenkét éves tornászlány lenne, majd megvetette a lábát a törzsön, és körülnézett. A két kézre fogott pisztoly célgömbjén át pásztázni kezdte a környéket. Ám röpke terepszemle után leeresztette a fegyvert, és éppolyan döbbentnek tűnt, mint Lennert az imént.

Egy férfihang szólította meg Ameliát a közelből.

– Van maguknál elsősegélydoboz? Ráférne a komára. – Majd rövid szünet után. – Várjon csak!

Két újabb puskalövés.

– A rosseb a gyíkjaiba – mondta a férfi. – Meg a rohadt repülőbe. Már megbocsásson a ronda számért, de lenne egy kis rendezetlen ügyem az öreg Turcsival odaát. A maguk helyében ügyelnék azokkal a disznókkal, gyorsan idegyűlnek a vérre…

A különös monológ alatt Saskia egy újabb talajruhacsomagot cipelt a nyitott ajtó alatti részre, majd fellépett rá, mint valami zsámolyra, hogy legalább a fejét és a vállát kidughassa a gépből.

Bőven akadt látnivaló. Először a legközelebbit vette szemügyre. Közvetlenül alattuk Lennert szorosan a repülőgép törzséhez tapadt, életben és eszméleténél, de láthatóan komoly sokkban. Mellette egy döglött vaddisznó hevert, egy igazi, méretes vadkan, legalább annyit nyomhatott, mint a férfi, pofájából véres agyarak meredtek elő. Vér csörgedezett egy lyukból a bordái között, amelyet minden bizonnyal puskagolyó ütött. De Lennert több vért vesztett egy borzalmas sebből a combja belső oldalán.

Közvetlenül az ágyékánál a szentségelő-lövöldöző férfi ügyködött egy szorítókötésen. Vontatott, orrhangú beszédéből Saskia lefogadta volna, hogy fehér emberrel van dolguk, ám a férfi bőre kávészínű, a haja és szeme sötétbarna volt. Arcán borosta virított, fejbőre közepéről deres hajfonatok lógtak széles sávban. Alig pár napos lehetett a szakálla, ordított arcáról a tikkadtság és a fáradtság. Egy Kalasnyikov lógott a vállán. Széles pengéjű vadászkést hordott az övén, amelyet már lecsatolt magáról a kötéshez, és – faág híján – a tokjában lapuló késsel szorította meg.

Felpillantott Saskiára, majd biccentett.

– A késemért még visszajövök, hölgyem – mondta, azzal hátat fordított nekik, hogy felmérje a terep távolabbi részét, amit Saskia szándékosan a lehető legkésőbbre hagyott.

Egy másik vaddisznó – nem olyan nagy és agyaras – döcögött elő röfögve, szimatolva a gép másik oldaláról, szemmel láthatóan – és a férfi szavait igazolva – a vér szagát követve. Mire megmentőjük lekapta a Kalasnyikovot a válláról, egy óriási dörrenés szinte megsüketítette Saskiát a bal fülére. Még időben nézett fel Ameliára, hogy lássa, amint a második golyót is a disznóba küldi. Az állat eldőlt, és nem mozdult többé, eltekintve idegrendszerének utolsó, rángatózó vészjelzéseitől a hátsó csülkeiben.

A férfi félig megfordult, és kurta bólintással jutalmazta meg Ameliát.

– A duplázás okos ötlet volt, aranyom – jegyezte meg kissé megviselt, de elismerő hangon, majd ismét hátat fordított nekik. Aztán észrevett valamit, és visszafordult, csak hogy megjegyezze: – Úgy nézem, kigyútt a motor. – A lezser hangvétel, azzal az ízes „kigyútt”-tal, valahogy élét vette a figyelmeztetésnek.

Saskia a férfi tekintetét követve meglátta a leszakadt repülőmotort, oldalán egy gyűrött fémorigamival. Tényleg lángok csaptak ki belőle. Látványa vitán felül a nap szenzációja lett volna, ha nem hever mellette egy kétszer akkora döglött aligátor.

– A tűzoltókat hiába várják – közölte a férfi. Komótosan elballagott a feltúrt föld, a repülőalkatrészek és a legyilkolt disznó széles árka közepén, amelyet maguk mögött hagytak.

– Látták ezt, azért – a Kalasnyikovra bökött. – A mentők se jönnek. Talán a zsaruk. De nem a helyiek, az biztos. Nekem még el kell intéznem az öreg Turcsit, mielőtt beállítanak a keményfiúk azokban a fajin páncélozott járgányokban. Aztán vigyázzanak a hiénákkal, mert hamarabb itt lesznek, mint a kommandósok. – Hátranézett, hogy meggyőződjön róla, Saskia és Amelia figyel rá – úgy is volt. Majd meglendítette karját az autóúton túli erdő felé. Emberek rajzottak ki belőle, hosszú késekkel.

A Turcsi túl bájos becenévnek tűnt egy ilyen szörnyeteghez, de Adele vérbeli kiscsaj volt, cuki nevekkel látott el mindent. Amikor elkeresztelte a disznót, még nem sejthette, hogy egy napon Turcsi majd fel akarja falni.

Akkoriban, jó öt évvel ezelőtt Turcsi csak egy kismalac volt egy vaddisznóhordában, amely széltében bejárta Közép-Texast, benne Rufus és Mariel tanyájával, akik boldogulni próbáltak az ötven hektárjukon. A kis Adele könnyen ráismert a kedvencére arról a néhány jellegzetes foltról az orrkorongján, később pedig kivételes méretéről, amelynek nem akadt párja a hordában.

Mint azt Rufus és Mariel később megtudta, egyszerű oka volt, mitől nőtt Turcsi olyan nagyra: Adele rákapott, hogy titokban etesse. És Turcsinak volt annyi esze, hogy elfogadja a potya kaját.

Rufus szerint a Malac a pácban hibája volt az egész: egy gyermekkönyvé, amit Mariel – szokás szerint a legjobb szándéktól vezérelve – idő előtt adott Adele kezébe. Persze az is igaz, hogy a YouTube rogyásig volt olyan videókkal, amelyek buzgón táplálták azt a veszélyes és makacs tévhitet, miszerint a disznók szeretetre méltó, megbízható állatok, amelyek véletlenül sem ennének embert. Időnként feltámadt egy morális pánikhullám különféle internettartalmak kapcsán, amelyek algoritmusszerűen zúdultak a gyanútlan kisgyerekekre, ám ezek kivétel nélkül a szexről, erőszakról vagy politikáról szóltak. A maguk módján mind fontos témák, de főleg a városi népek vacakoltak velük.

Egész más lett volna a leányzó fekvése, ha Rufusnak sikerül megóvnia Adele-t a disznófényező gyermektartalmaktól még a személyiségformálódás idején, amikor a kislány megtanult olvasni, és Turcsi újszülött malackából – alig volt nagyobb egy csecsemőnél – ormótlan vadkanná fejlődött: a végén már kétszer annyit nyomott, mint Rufus, aki hajdan hátvéd volt a helyi csapatban. Adele időnként arra panaszkodott a reggelinél, hogy éjszaka lövések zajára ébredt. Ilyenkor Rufus és Mariel lopva összenéztek az asztal fölött, majd az asszony csak annyit mondott: – Biztosan vadászok voltak –, és ezzel nem is hazudott. Valójában Rufus volt, aki hajnali háromkor kiment a határba egy infravörös irányzékkal, hogy leszedjen néhány elvadult disznót. Ha pedig nem Rufus volt, akkor az egyik szomszéd tette pont ugyanezt, ugyanabból az okból.

Ezek a disznók megállíthatatlan járványt jelentettek, helyenként gyakorlatilag visszafoglalták Texast az emberi lakosságtól. Eleve gyéren lakott terület volt: a texasi földből sok hektár kell, hogy elég pénzt hozzon, akárhogy töri magát az ember. Bármi, ami csökkenti a jövedelmet, még gyalázatosabbá teszi az egész felállást. Rufus és Mariel is a pénzszűke miatt mondott le a második gyerekről, így aztán ezzel is visszaesett egy fővel húsz hektárjuk népessége.

Akkor határozták el, hogy belevágnak, miután Rufus leszerelt Fort Sillből, fent északon az oklahomai határnál, majd úgy döntöttek, máshol zöldebb legelőre találnak. A férfi Lawtonban nőtt fel, alig egy ugrásra Fort Silltől, és a város körül kiosztott hatvanhektáros kisbirtokok mozaikja nagyrészt a komancsok kezében volt. Habár az ősei között akadtak feketék, fehérek, mexikóiak, koreaiak, oszág és komancs őslakók, a személyi igazolványa szerint az utóbbi törzs hivatalos tagja volt. Az őslakosokat úgy általában, és a komancsokat kiváltképp, nem izgatták úgy a kromoszómák és effélék, mint az átlagamerikaiakat a maguk génteszteredményeivel.

Még a sereg idején ismerkedett meg Mariellel, amikor pár hétre Fort Sam Houstonba helyezték, ahol a lány civilként melózott. Kiderült, hogy a családjának van egy húszhektáros birtoka pár órányi autóútra a texasi San Antoniótól, ebek harmincadjára hagyva. A közmondásos zöld legelő, legalábbis akkor azt hitték. A lány nagybátyja megengedte, hogy ott éljenek, ha cserébe gondját viselik, és fizetnek érte annyi éves bért, ami elég az adókra meg a többire. Kerítettek egy mobil házat a birtokra, és letelepedtek. Állt ott egy vén, penészes vityilló, amelyet Rufus lebontott a faanyagért, aztán összetákolt belőlük néhány melléképületet: egy fészert, egy csirkeólt, később egy kecskeistállót.

Addig Rufus életútja pontosan követte azt az ívet, amely megszokottnak számított a világnak azon a felén: apa nélkül nőtt fel, a gimiben futballozott, de nem játszott elég keményen a főiskolai ösztöndíjhoz vagy az agyrázkódáshoz. Így hát belépett a seregbe. Szerelő lett. Kifinomult fegyvereket tartott karban a világ számtalan pöcegödrében megfordulva. Végül hazakerült a közeli Fort Sillbe. Meglepetten vette észre, hogy közben eltelt húsz év. Kiváló minősítéssel szerelt le. Felmerült benne, hogy szerez egy diplomát a katonai ösztöndíjprogram révén, amely bevett érvényesülési útnak számított a magafajtáknál. Aztán elnapolta a dolgot a texasi farm ötletének kedvéért Mariellel.

A lány családja délebbről származott: tősgyökeres texasi fajta volt, német és mexikói felmenőkkel. Sorra jöttek fel hozzájuk a különféle nagybácsik, kuzinok és ki tudja mifélék a pereputtyból, hogy segítsenek az indulásnál, és megnézzék maguknak, milyen fából faragták Mariel emberét. Rufus rögtön gyanította ezt, de nem vette a szívére. Amennyit a rokonság tudott róla, akár verhette is volna a lányt. Meg kellett nyugtatniuk magukat, hogy szó sincs ilyesmiről. Rufus inkább értékelte az ügybuzgalmukat.

Errefelé a politikai és kulturális szélsőségek különös módon összeértek, mivel a vissza-az-anyaföldhöz hippik és a szélsőjobbos prepperek tulajdonképpen egy táborba tartoztak: életük 99 százalékában pontosan ugyanazt csinálták. Csak kellett hozzá egy sztori, amely észszerűen megindokolja, miért érdemesebb így élni, mint kiköltözni Dallas kertvárosába, és a Walmartnál gürizni. Bár a két mozgalom sztorija merőben eltért, a gyakorlatban ez nem sokat nyomott a latban. Mariel inkább a hippikhez hajlott, Rufust egyik oldal sem érdekelte.

Miközben próbálta üzletileg életképesre pofozni a farmot, a férfi egyre több olyan helyzettel szembesült, ahol iszonyatos mennyiségű durva fizikai munka – és némi jó szerencse – árán is csak hajszálnyit javíthatott a termésen. Ahogy múltak az évek, mindinkább kezdte kétségbe vonni, hogy megéri. Még ha lemond a diplomaszerzésről, akkor is simán beállhat szerelőnek valahová, minél messzebb innen. A kiadások ugyan megszaporodnának, de legalább végre kialudhatná magát, ahelyett, hogy fél háromkor kelti a vekker egy kis éjjeli vaddisznóirtásra.

A tetemeket otthagyta a többi disznónak, hogy felfalják őket. De ettől is csak még haszontalanabbnak tűnt az egész. A disznók mindent megzabáltak, egymást is. A legelő állatok csak a füvet eszik meg, a gyökereket meghagyják; a disznók feltúrták a földet a legkisebb gumókért is. Aztán jött az erózió. Csak a hangyák tudtak megélni ott, ahol a disznók egyszer megfordultak. Rufus nem tudta elég gyorsan irtani őket, és minél többet lőtt le, annál többet zabálhattak azok, amiket nem sikerült lelőnie. Szigorúan megtiltották Adele-nek, hogy etesse Turcsit és a többi fenevadat, de Turcsi addigra megvetette a csülkét náluk, az élelem és az emberek ugyanazt jelentette neki. Rufus gyanította, hogy már az éjszakai puskalövéseket is afféle harsonának tekinti, amely vacsorára hívja a döglött kuzinok terített asztalához. Úgyhogy Rufus éjjeli vadászatai csak tovább hizlalták Turcsit.

Sok dologra csupán utólag derült fény, amikor már megtörtént a baj. Rufus mégis egyre csak emésztette magát. Hamarabb észre kellett volna vennie, hogy Turcsi micsoda veszélyt jelent. Le kellett volna lőnie egy disznót csalinak, azután megvárni, hogy Turcsi felbukkanjon. Még évekkel később is szinte minden éjjel arról álmodott, hogy egyszer régen, amikor még volt egy kislánya, rátalál Turcsira az infravörös irányzék, kiszúrja a többi sápadt sziluett közül – aztán mégsem húzza meg a ravaszt, mert Adele odáig van azért a dögért, és nem tudna másnap reggel a szemébe nézni a kislányának.

Az utóbbi időben rákapott egy furfangra, amely megfékezte a rátelepedő sötét önvádakat. Egyszerűen nagyra tátotta a száját és kidugta a nyelvét, amilyen messzire csak tudta, mintha csak a torkába fojtaná a rossz gondolatokat, nem engedné szabadjára őket – és valahogy bevált a dolog, visszazökkentette agyát a helyes kerékvágásba. Igaz, furán néztek rá az emberek, de úgysem töltött sok időt közöttük.

Az egyetlen – meglehetősen soványka – vigaszát az jelentette, hogy a támadás, amelynek idején épp a városban volt pár köteg öntözőcsőért, szinte a semmiből jött: váratlanul özönlötte el a birtokát húsznál is több elvadult disznó. Turcsi volt a bandavezér, de annyi cimborát hozott magával, hogy ha Rufus a portáján strázsál egy csőre töltött puskával, még akkor sem menthette volna meg Adele-t.

A válás után Mariel visszaköltözött délre a családjához. Rufus pedig a vaddisznók irtásának szentelte életét. Szó szerint ez lett a dolga.

Az új munka – 44 éves korára – végre meghozta számára az igazi hivatást. A seregben sosem kellett törődnie a nyereséggel és veszteséggel. A gazdálkodást mindössze azért vállalta, mert Mariel önmagában sosem boldogult volna vele. Éveken át csak figyelt, éjjelente a számokat böngészte a digitális könyvelésében, amelyek egyre rosszabbak és rosszabbak lettek, hónapról hónapra csapolva a katonai nyugdíját, amelyet gondosan félretett a nehéz napokra. Mi tagadás, a farm lassacskán költséges hobbivá vált. De mindez úgyis mellékes lett, mivel az anyagiakat illető vészjelzéseken felülkerekedett az egész érzelmi oldala: a mese, amelyet Mariellel közösen szőttek, és egyre csak hajtogattak maguknak – majd még többet Adele-nek – arról, miért is élnek itt.

Miután Adele meghalt és Mariel elment, a mese véget ért. Minden világossá vált, és leegyszerűsödtek a döntések. Rufus eladta, amit lehetett, a pénz felét elküldte Marielnek. Áthajtott Fort Sillbe, ahol veteránként továbbra is igénybe vehette a szerelőműhelyt, és kipofozta a járgányát: egy „duplást”, ahogy az itteniek nevezték azokat a kis platósokat, amelyeknek hátul dupla abroncsuk volt. A nagyanyja és néhány unokatestvére egy ideje lakóautókat árult: sikerült vennie tőlük egy használt batárt, amelyet a duplás után kötött, majd berámolta az összes szerszámát, fegyverét és személyes cókmókját. Csináltatott pár táblát és egy köteg üzleti névjegyet „Vaddisznóirtás jutányos áron” szöveggel, majd cirkálni kezdett a környéken a kocsira szerelt táblákkal, időnként leparkolva a forgalmasabb helyeken, marhaárverésektől megyei vásárokig.

A seregtől járó nyugdíj nélkül nem tudta volna átvészelni az első fél évet, de az üzlet lassacskán beindult, ahogy Rufus bebarangolta kocsijával a tanyától piacig tartó földutak végtelennek tűnő hálózatát, amelyek hajszálerekként futottak végig egész Texason, bár tősgyökeres oklahomai létére rendületlenül idegennek érezte magát ezen a vidéken. Tanyát vert hosszabb-rövidebb időre egy-egy farmon, ahol a tulaj úgy döntött, elkelne némi extra tűzerő a környéken. Nem csak Rufus élt ebből. Bőven akadtak vállalkozók. De Rufus állta a versenyt árakban, még a nagyobb cégekkel is – amelyeknek több embert kellett fizetniük, és nagyobb eszközparkot tartottak fenn. Volt, ahol még helikoptert is használtak. Máshol éjjeli hajtóvadászatokat rendeztek a klienseknek spéci quadokkal. Szórták a pénzt a parasztvakításra. Rufus egyedül dolgozott. Nem kellett senkivel osztoznia a bevételen, nem fizetett tébét mások után. Pofonegyszerű módszere volt: kiment a földekre egy puskával, vitt egy állványt és egy infrát, azután türelmesen kivárta, hogy a fehér sziluettek feltűnjenek a sötétben, és egyenként leszedte őket: a legnagyobbakkal kezdve fokozatosan haladt egészen a pánikban rohangáló süldőkig.

Az első fél év során csak elvétve akadt munkája, ami nagyon lelombozta, de később rájött, hogy ez az idő sem ment pocsékba. Többnyire a lakókocsijában üldögélt egy kis összecsukható asztalnál; ment a légkondi a generátorról, ő pedig szorgosan böngészte a weboldalakat, később a szakirodalmat a vaddisznókról. Lenyűgöző dolgokat talált. Először is megtudta, hogy a disznók, akárcsak a fehér emberek, inváziós fajnak számítanak, és Európából érkeztek ide. A konkvisztádorok idején, a 16. században a spanyolok hozták át őket a Rio Grandén. Még meg sem száradt a folyó vize sörtés hátukon, máris szélnek eredtek. Számos ilyen „bevezetés” (ahogy a szakkönyvek nevezték) történt az elkövetkező fél évezredben. Ám önmagában egyik sem szolgált magyarázatul egy Turcsi-féle monstrum megjelenésére. Ehhez már a vaddisznók betelepítése kellett, ami a közelmúltban történt. Kedvelt vadászzsákmánynak számítottak, különösen a németek komálták őket. Márpedig németekből szép számmal akadt Texasban, méghozzá a tehetős fajtából – hatalmas birtokaik voltak, ahol vadakat is tenyészthettek. Állítólag Németországban van egy Fekete-erdő nevű hely: számos történet keringett róla, éppolyan hibbant mesék, mint amiket a hippik és a prepperek szajkóznak. Ezek a texasi fritzek meg voltak győződve róla, hogy az őseik már a rómaiak előtt, és utánuk is jó ideig, dicső szabadságban éltek ebben a Fekete-erdőben, lándzsákkal leterítve a vadkanokat – így aztán szent kötelességük életben tartani ezt az ősi hagyományt, akárcsak az indiánoknak a dobolást meg az esőtáncot. Szépen kiválogatták a legnagyobb és legaljasabb vaddisznókat Európa-szerte, még a távoli ruszki sztyeppékre is küldtek vadbefogókat az érintetlen populációkhoz, majd Texasba hozatták az összes bestiát. Habár többnyire vették a fáradságot a kerítésépítésre, ezek a dögök kiásták magukat, keresztülgázoltak a folyókon, és átvágtak a sekély lápokon, majd éppolyan könnyűszerrel elszaporodtak, mint a háziasított kuzinok pár száz évvel korábban, sőt még össze is bútoroztak velük.

Rufus nem volt egy tanult gyerek, de jól értett az olvasáshoz, és kiváló szerelő is azért lett belőle, mert jobban boldogult a nyakatekert karbantartási útmutatókkal a katonatársainál. Ösztönös érzéke volt hozzá, hogy kiszúrja a kulcsfontosságú részeket vagy adatokat egy bekezdésből, mintha csak a zavaros mocsárvízben halászna. Ennek aztán hasznát is vette, amikor sor került a tudományos igényű vaddisznó-szakirodalomra. Például a házisertés-tenyésztők a lehető legnagyobbra akarták növeszteni az állataikat. A „700 kilogrammot meghaladó” kifejezés azonnal szemet szúrt Rufusnak. Azt hitte, elírás. Átszámolva az legalább 1500 fontot jelent. A vaddisznók jóval kisebbek voltak: még a leghatalmasabb is „csak” a felét nyomta ennek. Vajon mi sülne ki abból, ha a gondosan minél ravaszabbra és vérszomjasabbra kitenyésztett vadkanok kereszteződnének a vadonban egy ilyen házi sertés monstrummal?

A szakirodalomban akadt pár visszatérő név. Az egyik dr. I. Lane Rutledge-é volt a texasi A&M Egyetemről. Röpke guglizás elég volt hozzá, hogy kiderüljön, fehérnép az illető, és Ionának hívják. Jókora előrelépést tett a genetikai szekvenálás segítségével, hogy kibogozza az ötszáz éve gubancolódó szálakat a Texasban disznólkodó sertésfajok között. Meglepően könnyen sikerült elérni az interneten keresztül. Hamarosan válaszolt Rufus e-mailjeire. Tömören, de válaszolt.

Rufus régen rájött, hogy az emberek nyitottabban fogadják, ha nem üres kézzel állít be hozzájuk, ezért elküldte saját kezűleg gyűjtött adatait: mintákat, amelyekből DNS-mintákat vehettek, és helymegjelöléssel ellátott fotókat a döglött disznókról, amelyeket megcsapolt a vizsgálatokhoz. Miután felkeltette a nő érdeklődését, már nyugodtabb szívvel javasolt neki egy személyes találkozót.

A lakókocsit az egyik kliense portáján hagyta, nagyjából harminc kilométerre College Station határától, majd behajtott a városba, és megkereste a campust. A Google Maps persze jól megkavarta, mivel egy tiltakozó tüntetés miatt egy csomó utcát lezártak. Miután Rufus több irányból megkísérelt bejutni az egyetemhez, végül leparkolt a közelben, és gyalog vágott neki. A tüntetők először ferde szemmel néztek rá a jókora, benzinzabáló duplás miatt, de aztán észrevették az üvegen át, hogy nem fehér ember, és egy csapásra irányt vesztett erkölcsi felháborodásuk.

Pokoli hőség tombolt College Stationben, pedig már november volt. Rufus azonnal átizzadta az ingét; szívből remélte, hogy dr. Rutledge nem fogja zokon venni az ilyesmit. Arra gondolt, talán így ötven körül már nem bírja úgy a meleget, mint régen. Mostanság alig tette ki a lábát napközben. A disznóknak nem sok genetikai hendikepje akadt, de például izzadni nem tudtak, ezért napközben inkább dagonyáztak, és csak sötétedés után veselkedtek neki, hogy feltúrják a vidéket. Rufus hozzájuk igazodva áttért az éjszakai életmódra.

Miközben átvágott a tömeg kemény magján, útban dr. Rutledge irodájához, jól megnézte magának a tiltakozók tábláit. Nagy részük arról szólt, milyen káros, invazív faj az ember, ami igencsak fején találta a szöget, már ahogy Rufus látta.

Könnyű lett volna párhuzamba állítani – némi olcsó tanulság levonásával – Rufus jelenlegi problémáját a disznókkal és a komancsok kétszáz évvel ezelőtti problémáját a fehér telepesekkel. De a helyzet bonyolultabb volt ennél. A komancsok maguk is betolakodók voltak északról, akik „felváltották” – jókora eufemizmussal élve – a Texasban előttük élő őslakos törzseket. Sikerüket részben annak köszönhették, hogy lelkesen és az elsők között éltek egy másik invazív faj, a házi ló által nyújtott előnyökkel.

Rufus azonban egész másféle táblákkal is szembesült, amelyek a kihalásról szóltak: az emberiség elkerülhetetlen sorsáról, amennyiben nem állja útját a klímaváltozásnak. Így aztán mire odaért dr. Rutledge épületének bejáratához, jócskán össze volt zavarodva. Most akkor ezek a kölykök gyűlölik az emberiséget, mert invazív faj, amely rászolgált a teljes pusztulásra? Vagy szeretik embertársaikat, és meg akarják óvni őket a kipusztulástól? Jóformán megválaszolatlan kérdések ezek, amelyekről a zöldfülű főiskolások egész éjjel téphetik a szájukat a pizza és sör mellett, mialatt Rufus magányosan lapul a sötétben egy fegyverállvány mögött, démonokra vadászva.

Észrevette, hogy néhány tüntető magával hozott, vagy inkább magára húzott valami fura hacukát, amely utólag belegondolva ósdi és kezdetleges talajruhának tűnt: bár ezek a ruhák túl nehéz viseletnek tűntek ilyen hőségben, a belsejüket sűrűn behálózó hűtőcsövek miatt, amelyek hőmérséklet-szabályzó rendszerét a hátizsákban lapuló lítiumelemek táplálták. A testmeleg a hátizsákra szerelt kis kürtőn keresztül távozott, jól látható hullámokat gyűrve a forró levegőbe a viselő feje fölött. Ezeket a ruhákat csak a legelszántabb kockák hordták.

– Valamikor, úgy tízezer évvel ezelőtt a szüntelenül az éhhalál szélén tengődő emberek rájöttek, hogy a disznók olyasmiket is megesznek, amelyek az ő számukra ehetetlenek – mondta dr. Rutledge.

– Ezek bármit megzabálnak – csattant fel Rufus, majd nyomban a szájára ült, nehogy már valami forrófejű tahónak nézzék.

De a nőnek a szeme se rebbent.

– Így van, de a lényeg, hogy viszont az emberek megehetik őket.Ráadásul valamivel több eszünk is van náluk.

– Már akinek – morogta Rufus, önkéntelenül az iroda ablakára sandítva, amelyen túl tompán hallható volt a tüntetők kántálása. Mondjuk azt el kellett ismernie, hogy azok a hűtőrendszerek elég furmányosak.

– Roppant intelligensek – nyugtázta a nő, bár az ablak felé vetett pillantása kissé kétértelművé tette a kijelentést. – Elvégre így tudtak… mármint a disznók… alkalmazkodni a háziasításhoz. Számos domesztikált állatfajról rendelkezünk génadatokkal, nyilvánvalóan. Az eurázsiai vaddisznókról nehezebb adatokat szereznünk, de azért abból is van bőven. Ezek jelentik a forrásanyagokat. A buli ott kezdődik, ahogy a különböző kombinációik visszaköszönnek a texasi vaddisznók millióiban.

Rufus a „buli” szónál lemaradt, és pár pillanatig elmélázott rajta. Soha nem járt még egyetemi campuson. Nagyjából azt kapta, amit várt. Egy rakás szédületesen kinéző fiatal mindenféle tiltakozó táblákkal: pipa. De a nő irodája nem olyan volt, mint a filmekben: könyvespolcok és faborítás sehol, csak csupasz vasbeton falak, kábelek a szűkös térben, és komputerek mindenfelé.

Persze mi sem passzolt jobban ehhez a dr. Rutledge-hez: igazi vasbeton spinének tűnt. Nyoma sem volt rajta azoknak a cifraságoknak, amelyekhez Rufus hozzászokott a Homo sapiens nőstényeinél. Fényképes bizonyítékot látott arra, hogy a doktornő férjnél van, legalább két gyerekkel. Középhosszú haját egy fejtetőig tolt laborszemüveg fogta hátra. A kiejtése az Államok középső vidékére vallott: talán Kansastől északra született, vagy azon tősgyökeres texasiak közé tartozott, akikre valami csoda folytán nem ragadt rá a helyi tájszólás. Kissé kurtán bánt Rufusszal, de csak amíg észre nem vette benne a tiszteletet. Nagyon emlékeztetett azokra a női tisztekre a seregben.

– Ha már a bulinál tartunk – mondta végül –, az eurázsiai vaddisznók bevezetése is csak…

– Sportból történt. – A nő bólintott. Láthatóan szerzett nála egy piros pontot a „bevezetéssel”.

– Nagyobb a buli, ha nehezebb kinyírni őket.

– Nem vagyok vadász, de észszerű feltételezésnek hangzik.

– Legyen firkás, gyors és gonosz.

A nő felhúzta a szemöldökét, és széttárta a karját.

– Ha egy ilyen vaddisznót kereszteznek… hibridizálnak a házi sertéssel, amit arra tenyésztenek, hogy minél nagyobb legyen… abból… – Rufus elhallgatott. A nő elkapta róla a tekintetét, és kieresztett egy mély sóhajt, amely azóta gyűlt benne, amióta a férfi belevágott a gondolatmenetbe.

– Arról a példányról beszél, amelyik megölte a lányát – mondta halkan és szomorúan, de határozottan.

Hát persze. Nyilván a nő is ráguglizott. Tele voltak a hírrel az újságok.

Dr. Rutledge megvárta, amíg bólint, majd folytatta.

– Egyáltalán nem meglepő egy ilyen kivételes méretű példány. Sőt, szinte logikus. De vigyázat, minél nagyobbak ezek az állatok, annál több táplálék kell a túlélésükhöz.

Rufus meghökkent a „vigyázat” szótól, amellyel eddig csak a lőszeres ládák oldalán találkozott. Mintha a nő arra akarná figyelmeztetni, hogy könnyen valami okoskodás vagy álmodozás csapdájába eshet. Nem is várt mást egy tudósfélétől.

– Szóval ha a maga disznoszaurusza vagy Moby-licája kétszáz kilót nyom, nem lepne meg – folytatta a nő. – A háromszázat már szkepszissel fogadnám. Azon túl pedig biztosra venném, hogy mesevilágban jár. Átment Ahabba. Az a hatalmas méret, amelyet ennek a példánynak tulajdonít, inkább azt tükrözi, mekkora súlyt nyom az ön pszichéjében. Távol áll a tudományos tényektől. Most hányni fog?

– Tessék, hölgyem?

– Kidugta a nyelvét, mintha öklendezne.

– Szoktam ilyet. De csak a pszichém miatt. Semmi bajom.

– Szeretnék segíteni magának – mondta a nő. – Ha annak akarja szentelni az életét, hogy előkerít és megöl egyetlen vaddisznót a sok millióból, lelke rajta. Emberevő vadállat. A köz javát szolgálja, ha végez vele. Az én dolgom ebben az ügyben, már ha van egyáltalán, csak annyi, hogy a tudományos valóság talaján tartsam. Szóval az első tény, hogy valószínűleg nem sokkal nyom többet kétszáz kilónál. Messze nem háromszáz kilós. Ha óriásszörnysztorikra alapozza a keresését, amiket valami cholótól halott egy kamionparkolóban, csupán népmeséket fog kergetni, és sose találja meg azt a disznót.

A kijelentés szíven ütötte kissé, mert volt benne igazság. De Rufus már megszokta a szívfájdalmakat. Lerázta magáról, és bólintott. A prof fején találta a szöget. Máris megmagyarázott pár dolgot.

– A második tény, hogy a maga tudomása szerint ez az állat három év körül jár. Még három év, és végez vele az öregség. – A nő homlokán összeszaladtak a ráncok. – Nem hisz nekem?

– Hát már hogyne hinnék, hölgyem. – Az emberek folyton ezzel jöttek Rufusnak, de ritkán volt igazuk. Rá kellett jönnie, hogy az arcvonásai alapból valamiféle tamáskodást tükrözhetnek. Úgy vélte, a homloka lehet a ludas, azokkal a mélyen belevésődött vízszintes ráncokkal. – Csak épp így festek, ha töröm a fejem.

A nő ismét széttárta a karját.

– Ez a korhatár nagy mázli. Megóvja attól, hogy Ahab legyen magából.

– Az előbb is szóba hozta ezt a fickót, de…

– Egy bálnavadászhajó kapitánya volt, aki megszállottan kutatott egy ámbráscet után, hogy megölje. Sajnos az ámbráscetek sokáig élnek. Tovább az embereknél. Így aztán Ahab sosem jutott el arra a pontra, hogy elmondhassa – itt összedörzsölte a tenyerét –, hát ennyi volt, lejárt az idő: Moby Dick már biztos beadta a kulcsot. Visszatérhetek…

– A rendes Ahab-életemhez?

A nő vállat vont.

– Mariel… a kislány anyja… mondogatta mindig: „Ez a Turcsi-bosszú tönkreteszi az életed.” És tudja, mit feleltem?

– Már honnan tudnám?

– Hogy az én életem. – Megint kidugta a nyelvét.

– Nos, semmi közöm hozzá – felelte a nő, rideg, tudományos tárgyilagossággal szemügyre véve a manduláját. – De mégis hogyan képzeli el az elkövetkező három évét, amíg ez a Turcsi végleg távozik az élők sorából?

– Nem lesz az három év.

Ezzel a beszélgetéssel indult be Rufus vállalkozása, saját szavaival „kilépve a gyerekcipőből”. Vett egy szamárfüles példányt a Moby Dickből, és mindig magánál tartotta, hogy időnként belenézhessen, és ellenőrizze, helyén van-e még az esze. Hangoskönyvben is megszerezte; fülhallgatóval haladt fejezetről fejezetre a sötétben üldögélve. Ahab elég sokáig váratott magára a történetben. Eleinte egyáltalán nem tűnt megszállott őrültnek, de hamar kiderült róla, és akkor Rufus már világosan látta a párhuzamot, amelyet dr. Rutledge vont közöttük. De nem sokat törődött a hasonlósággal, mivel addigra teljesen rákattant a szigonyosokra: Queequegre, a tetkós kannibálra, a „színtiszta indián” Tashtegóra és az „óriási, szénfekete néger vademberre”, Dagoora. A legérdekesebb az volt ebben a három fickóban, hogy többet kerestek – nagyobb részesedést kapva a zsákmányból –, sőt magasabb rangban, nagyobb tiszteletben álltak mindenkinél a hajón, kivéve Ahabot és a három tisztet. Rufus számításai szerint, amelyeket egy táblázatba foglalt össze a lakókocsijában, Queequeg 3,333-szer annyit zsebelt be, mint az a mesélő, Ishmael.

Az első látványos eredménye Rufus elmélyedésének a Moby Dickben feltámadt elszántsága volt, hogy minél előbb szélirányba fordítsa vállalkozását, ahogy Ahab, Peleg és Bildad bálnavadász-kapitányok fogalmazták volna. A könyv aprólékos technikai leírásai ellenére a lényeg pofonegyszerű volt: kieveztek egy csónakon, hogy a vadász megszigonyozhassa a bálnát. És akik legjobban értettek a szigonyozáshoz, azokhoz dőlt a lé. Az evezősökből tizenkettő volt egy tucat, legfeljebb akkor akaszthattak le szép pénzt, ha hazamentek, és vaskos regényeket írtak.

És micsoda különbség fizetni és fizetést kapni! Rufus hallgatott Ishmaelre.

Visszavett a kiadásaiból, és megszabadult néhány felesleges holmitól. Választott fegyvere egy hosszú csövű vadászpuska volt, vaskos állványon, elég drága infravörös keresővel. A sötét texasi éjszaka (amint eléggé lehűlt a levegő) háttere előtt a disznók Moby Dick-fehéren virítottak a keresőben. Kivárta, míg tisztán látja őket, és képes biztosan megkülönböztetni a háziállatoktól – vagy ne adj’ isten az emberektől –, majd szemrebbenés nélkül a másvilágra küldte a dögöket. Ahol a jókora golyók célba találtak, úgy fröccsentek szét a húscafatok, akár a szikrák hegesztésnél. Mihelyt apuci vagy anyuci feldobta a csülkét, a csorda rögtön pánikba esett és szétszaladt, de általában sikerült még párat leszednie, mielőtt lőtávolon kívül értek. Amikor a megrendelők másnap reggel szemügyre vették a mészárlást, úgysem tudták, hányan úszták meg. Szóval a hosszú puska végezte a munka 90 százalékát, de azért kéznél tartott egy gépkarabélyt, amikor nyílt terepen cserkészett, spontánabb és testközelibb módját választva a disznóölésnek. Hasznára vált volna, ha netán bekerítik. Igazság szerint egy AR–15-ös ismétlőpuska éppúgy megfelelne erre, és alkatrészt is könnyebb szerezni hozzá, de a Kalasnyikovnál nem akad meggyőzőbb felütés egy nézeteltérésben. És biztosabb volt 7.62-es golyókat küldeni egy vadkanba, mint 5.56-osokat. Az AK brutális egyszerűsége és strapabírása (akkor sem mondott csődöt, ha beleejtette egy dagonyába) lenyűgözte a Rufusban élő szerelőt: a lőfegyverek vadkanja volt. Ezzel szemben az AR-ek túlságosan a seregre emlékeztették. A civil világban mindig a lőtéren nyüzsgő kölykök ugrottak be róla, azokban a flancos, fejre simuló napszemüvegekben. A tesók a kommandósgatyában, amit csak azért hordtak, hogy passzoljanak saját kis meséikbe.

A puskákon kívül csupa szupermodern holmi vette körül. Google Earth-doksikat cserélgetett dr. Rutledge-dzsel és végzős diákjaival, vérmintákat küldött nekik FedExszel, rendszeresen csekkolta az e-mailjét, hátha jött valami, aminek hasznát veheti. Az Adele halálát követő nyomozás során a seriff csinos gyűjteményt szedett össze – vaskos eufemizmussal élve – „tárgyi bizonyítékokból”, még DNS-vizsgálatot is végeztek az ügyben. Adele DNS-én kívül disznó-DNS-t is találtak az elkövetőtől, és Rufusnak sikerült megszereznie őket dr. Rutledge számára. Ugyan a genetikai tettenérés esélye halovány volt, a tudós azért tudott némi hideg/langyos/meleg tippet adni, amelyek befolyásolták texasi kóborlásait.

Beletanult a drónozásba. Mondhatni ideális korban volt ahhoz, hogy nyugdíjas, de még egészséges szerelőként élje az életét, mindenféle családi kolonc nélkül. Hála a gazdag szerszámkínálatnak, a YouTube-videóknak és az Amazon-csomagküldésnek, bármit barkácsolhatott magának, amihez kedve szottyant, gyerekjáték volt beszerezni a hozzávalókat. Légkondis lakókocsijában üldögélve, fején egy drónvezérlő VR-sisakkal, könnyedén követhette a disznókat kedvenc dagonyáikhoz, és kisakkozhatta, hová mennek legközelebb túrni, azután a Google Earthön kiválasztotta a legjobb pontot, ahol leszúrhatja az állványát – anélkül, hogy elriasztaná a hordát.

Új munkájával bárhol Texasban simán megkereshette a kenyérre valót, sőt igazság szerint bárhol délen, a Pecostól keletre. Így aztán szabadon választhatott magának olyan vadászterületet, ahol a dr. Rutledge laborjából érkező adatok szerint a lelőtt disznók DNS-e közeli rokonságot mutatott Turcsi génkészletével. Ez a vidék nagyjából a Brazos vízgyűjtőjét jelentette, Wacótól délre és valamivel északra Houston kertvárosi övezetének határától. Úgy sejtette, a nagy hőség az összes vaddisznót, de kiváltképp Turcsit a folyók felé tereli, ahol mindig találtak maguknak egy hűs pocsolyát.

Egy olyan veszedelmes, kanyarokkal szabdalt folyót, mint a Brazos, elég bajos volt kerekes járművel megközelíteni. Az úthálózat megritkult a part közelében. Csupán jókora kerülőkkel lehetett eljutni egy hídhoz. Ha pedig az ember átment rajta, hamarosan azt kívánta, bárcsak a másik parton maradt volna. Valami csónakféle kellett volna hozzá, de Rufus sosem volt nagy tutajos. Végül aztán összeszűrte a levet egy bizonyos Beau Boskey-vel Louisianából, aki pont olyan hadilábon állt az aligátorokkal, mint Rufus a vaddisznókkal. Beau-nál jobb csónaktársat keresve sem találhatott volna. Egy szakmai konferencián ismerkedtek meg, amelyet az invazív fajok kezeléséről tartottak. Rufusnak bármikor szüksége volt egy csónakra, rácsörgött Beau-ra, és Beau sem restellte felhívni, ha úgy érezte, hasznát venné Rufus drónjának vagy infrakeresőjének.

Így futottak össze Wacóban a Nagy Reléválság nyarán.

Három tényező találkozása kellett hozzá: a disznók, az aligátorok és a tűzhangyák. Előző télen és tavasszal Kelet-Texas szokatlan időjárási körülményei (már amennyiben manapság még lehet szokatlan időjárásról beszélni) – mint utólag kiderült – egyszerűen szólva eszményinek bizonyultak a tűzhangyák számára. Igazság szerint nincs olyan időjárási körülmény, amely ártana ezeknek a kis rovaroknak, de a komoly szakértők szerint – mint amilyen dr. Rutledge is volt – ebből lett minden idők legpompásabb tűzhangyanyara.

A vízszint egyre emelkedett. Nem egyetlen nagy áradásban, amelytől a hangyák megfulladtak volna a bolyban, hanem fokozatosan, elaprózva. A rovarok magasabb vidékekre vándoroltak – oda, ahová az emberek a házaikat építették. Houston ekkor már Észak-Amerika harmadik legnagyobb városa volt. Így aztán hamarosan kialakult az emberiség történetének legnagyobb hangyainváziója, ahogyan dr. Rutledge szárazon megfogalmazta. A baleseti osztályok napok alatt megteltek a csípések, valamint a járulékos károk áldozataival – köztük számos összeégett texasival, akik egy kanna benzinnel próbáltak megszabadulni a rovarfészkektől.

A tűzhangyák olyan különös ingerekre reagáltak, amelyekről az embereknek kezdetben sejtelmük se volt. Többek között vonzotta őket az ózonillat. Ózon sokféle módon keletkezhet, de az egyik leggyakoribb forrását a légkondicionáló berendezések reléi jelentetik. A relé egy nagy villamos kapcsolóelem, ténylegesen mozgó mechanikus részekkel – ezért hallható az a kattanás a bekapcsoláskor. Manapság már szinte minden berendezés stabil elemekből áll, de valami rejtélyes okból, amelyet csak a villamosmérnökök ismernek, a légkondik reléiben szükség van olyan fémdarabokra, amelyek összeérnek, hogy kapcsolatot teremtsenek, vagy szétválnak, hogy megszakítsák. Valahányszor érintkeztek, apró elektromos szikra pattant közöttük, amely ózont választott ki a levegőből. A világnak ezen a tájékán a légkondicionáló berendezéseket általában egy betonpárkányra helyezték az épület külső falán. Az ózonszomjas hangyák könnyedén bejuthattak a szellőzőréseken a relékhez, ahol szomorú sors várt rájuk: vagy áramütéstől pusztultak el, vagy egyszerűen szétlapította őket a bekapcsolódó relé. A hangyatetemek ellepték az érintkezőket, amelyek annyira tönkrementek, hogy ki kellett cserélni őket. A beszerzési lánc egészen Kínáig ért, ahol egyetlen cég uralta a teljes piacot. Képtelen volt olyan ütemben gyártani és szállítani az utánpótlást, amelyet a kelet-texasi tűzhangyák pusztítása megkövetelt volna. Az emberek mindenféle botcsinálta pótmegoldásokkal próbálkoztak, de összességében hamarosan több százezer ember otthona vált lakhatatlanná. Akadtak ugyan, akik kihúztak egy houstoni nyarat ablakventilátorokkal, de a többség más megoldást keresett. Kezdetnek szinte azonnal megtelt az összes szállodai szoba a metropolisz teljes vonzáskörzetében. A lakóautók árai – amelyek így is a topon voltak, hála a Covid–19, Covid–23 és Covid–27 hullámainak, valamint az utazási tilalmaknak a kontinentális Egyesült Államok határán túlra – az egekbe szöktek, miután az emberek elkapkodták őket, és kiköltöztek a házuk elé. Futótűzként terjedt a nomád életmód, megtelt az összes elérhető legális táborhely, majd elszaporodtak az illegális parkolók. A fő gond abból fakadt, hogy az embereknek telt rá – mégiscsak volt saját házuk, tehetős nomádok voltak.

Rufus számára mindez csak enyhe háttérzaj volt, kézenfekvő magyarázat arra, hirtelenjében miért talál olyan nehezen parkolóhelyet vagy pótalkatrészt a generátorához. Lényegesen jobban izgatta az a telefonhívás, amelyet dr. Rutledge-től kapott július derekán.

A disznók gyomrában idővel felhalmozódnak az emészthetetlen anyagok. Végül kénytelenek kiöklendezni, hogy helyet csináljanak a tápláléknak. Aki huzamosabb ideje követi a vaddisznók nyomát, időnként összefuthat ilyen köpetekkel: feltúrt földcsomókba száradt tócsákkal, amelyek tele vannak koponyákkal, állkapcsokkal és patákkal, származzanak borjúktól, bárányoktól, gidáktól, kismalacoktól, macskáktól vagy kutyáktól, de akad köztük nyakörv, cövek, kavics, műanyagszilánk és ezer más. Rufus nem szívesen vette szemügyre őket, mivel attól tartott, emberi maradványokra bukkan.

Pár héttel korábban, az egyik meló során egy Waco és College Station közötti tanyán belebotlott a legnagyobb köpetbe, amelyet életében látott. Mintát vett belőle, és beküldte a laborba.

Mire hetek múltán megjött az eredmény és a Hívás dr. Rutledge-től, már több száz kilométerrel odébb járt. A köpethegy nem csupán egy Turcsiéval rokon génkészletű állattól származott: maga Turcsi rókázta fel. A genetikai egyezés százszázalékosnak bizonyult.

Rufusnak több mint egy órába telt a Hívás után, mire magához tért a döbbent kábulatból. A jogosan elvárható izgalom helyett gyakorlatilag bealudt egy kis időre. Mint utólag rájött, ez volt a kezdőlökés. Egyszerűen lefagyasztotta a testét és az agyát egy rövid szünetre, majd újraindította a teljes rendszert a rá váró feladathoz. Ahogy Ahab is mondta azon a napon, amikor véget ért emberfeletti hajszája a fehér bálna után: Néha mégis azt hittem, hogy az agyam elég nyugodt – jegesen nyugodt, mert ez az öreg koponya úgy recseg, mint egy pohár, melynek tartalma jéggé fagyott, s most szétfeszíti.{1}

Megkereste a köpet helyét a Google Earthön, csak hogy felelevenítse magában a környéket. A Brazos egyik széles mellékfolyójának a partján akadt rá, egy dagonya mellett, amelyet messziről kiszúrt, mivel aznap a hőmérséklet egy fokkal sem ment 38 alá arrafelé. Ha Turcsi tényleg akkora, mint a köpetéből sejthető, kénytelen az ideje nagy részét vízközelben tölteni – szárazon egyszerűen nem tudna elég hőt kibocsátani magából az életben maradáshoz. Valószínűtlennek tűnt, hogy a vízgyűjtők között vándoroljon, a nyílt terepen. Inkább a folyókat használhatta, mint valami autópálya-hálózatot. Rufus megvizsgálta a köpetről készült fényképeit, és szemet szúrt egy részlet, amely korábban elkerülte a figyelmét: számos teknőspáncél akadt benne. Sőt halcsontvázak is. Turcsi a vízben élt.

Felhívta Beau Boskey-t, aki az első csöngetésnél felvette. Épp akkor végzett pár aligátorral Sugar Landnél, Houston egyik kertvárosában a Brazos mentén. Épp a pontonhajóján héderelt. Megígérte, hogy felviszi Rufust vontatón az egyik kikötőhöz a Brazoson, Wacótól délre. Azt mondta, úgyis arrafelé van dolga, valami „medátor” miatt. Legalábbis Rufus ezt a szót vette ki Beau vaskos tájszólásából, amelyen csak rontott a harmatos mobilkapcsolat. Olyasmiről már hallott, hogy „mediátor”, talán azt akarta mondani Beau. Nem mintha annak sok értelme lett volna, de nem érdekelte: csak az számított, hogy hamarosan meglesz a bálnavadászhajója.

Keletre hajtott lakóautójával, hogy nyomára akadjon a köpetleletnek, de az emelkedő vízszint azóta elborította a helyet. Talán jobb is volt így. Rémálmaiban újra meg újra kicsiny gyermekkoponyára bukkant az egyik halomban, és a nyelvöltögetés sem tudta kiűzni agyából a képet. Beau-ra várva egy csomó benzint elfüstölt azzal, hogy fel-alá cirkált a folyó mindkét partján. A dús növényzet lassanként mindent elborított. A texasi törvények szerint a folyók és közvetlen partjuk közterületnek számít. Így aztán a környező birtokok gazdái fütyültek rá, hogy tisztán tartsák. Épp ellenkezőleg: közmondásos méretének köszönhetően Texas bőséggel kínált nekik más földeket, ahol jobban megérte a bozótirtással bajlódniuk. A jövedelmet nem hozó part menti részek megtisztítása úgyis csak megkönnyítené a hajós söpredéknek a kikötést és birtokháborítást. Úgyhogy a Brazos mentén többnyire derékmagasságig ért a dzsungelként burjánzó gaz, pompás búvóhelyül szolgálva az elvadult disznóknak, amelyek napközben a folyóban fetrengtek, a fák gyökereihez dörgölőzve megszabadultak az élősködőktől, és éjjelente kedvükre fosztogatták a tanyákat. Mindhárom tevékenység temérdek kár nyomait hagyta maga után, ürüléket, köpetet és túrásokat, nem beszélve a dühös gazdákról, akiknek Rufus immár a kenyerét köszönhette. A legfontosabb kérdés, amelyre választ kellett találnia, az volt: vajon Turcsi a folyásiránynak felfelé vagy lefelé távozott?

Mire Beau megérkezett Travisbe – a köpethez legközelebbi településre –, Rufus kiókumlálta magában, hogy felfelé kell menniük: nagyjából északnak, Waco felé. Amint vízre tették a pontonhajót, erre vették az irányt. Igencsak macerás módja volt ez az utazásnak, legfeljebb öt-hat kilométert töfögtek fel egyhuzamban a kanyargós folyón, nyomukban Beau sógorával, Reggie-vel – aki Beau furgonjában kísérte őket, tízszer akkora utat megtéve egy óra alatt. Valahányszor összeért a folyó és az autóút, megálltak, hogy Reggie visszafuvarozza Rufust a kiindulópontra a járgányokért, majd leparkolták őket az új helyen. Idegtépő csigatempóban haladtak. De bőven elég volt, ha gyorsabbak Turcsinál.

Két nap alatt elérték Waco központját. A belváros szélén a folyó kettévált egy parkban, ahol a Bosque keskeny mellékfolyója csatlakozott az anyaághoz. A torkolattól hét kilométerre, nem messze a repülőtértől a Bosque vizét egy gát duzzasztotta tóvá. A Brazos pedig a maga részéről folytatta útját Texas szívébe. A Turcsi-expedíció szó szerint válaszúthoz ért. Bölcsebbnek tűnt némi időt és fejtörést szentelni a döntésnek, mintsem hamarjában nekivágni, netán a rossz irányban.

A behemót járgányokkal csak a baj volt. Nyílt vidéken még hagyján, de Waco zöldövezeti utcáin, ahol a folyó szétvált, már alig fértek el. Ugyanakkor a tó partján számos kemping akadt, amelyekben lakókocsik is parkolhattak. A korábbi években simán lett volna üres hely, ám idén zsúfolásig megteltek a tűzhangyák és a relégondok miatt. A „relémigránsok” illegálisan táborokat vertek az út mentén, bekígyózva az erdőbe a tó és a repülőtér között, ellepve minden szóba jöhető tisztást. Akárcsak bármelyik emberi településnél, itt is voltak jó és rossz telkek. Jónak számított az összes törvényes táborhely a tóparton, mivel magasan és száraz talajon helyezkedtek el. Rossznak számított minden, ami illegális, ingoványos vagy erdős helyen volt. Némi svindlizés, szociális készség és kenőpénz révén Beau szerzett egy alig pocsék zugot, amely elég nagynak bizonyult egy táborhelyhez Rufus duplásának, a lakóautónak, Beau furgonjának és a pontonhajóhoz használt utánfutónak. Beau neje, Mary odarepült a Charles-tótól – ahol a Boskey-klán fellegvára állt –, és letanyáztak pár napra, mialatt Rufus felderítette mindkét folyóágat egy gumicsónakkal, amelyet Beau előrelátóan a ponton mögé kötött.

Beau tökéletes ellentéte volt Rufusnak: jól megvolt a vízen, kedvelte a méretes hüllőket, az emberi társaságot és a vidámságot, a házasságot és a nappali életet. Három gyereket neveltek fel Maryvel egy olyan földön a Charles-tónál, amelyet túlzás nélkül posványnak lehetett nevezni. A nagyobbik lányuk hozzáment ehhez a Reggie-hez, aki minden jel szerint az após aligátorirtó vállalkozásának várományosa volt. Nem mintha Beau nyugdíjba készült volna. Olyan legénynek tűnt, akit a gáton ér majd a gutaütés – részben az étrendje (mindegy, csak ártson), részben az életmódja (csónakban ülő) következtében. De legalább boldogan fog fűbe harapni, az unokák fényképei között. Három közülük Reggie-hez tartozott, aki fél napokat lógott a mobilján miattuk. Időnként Rufus felé tartotta a képernyőt, aki mindig összerezzent, valahányszor a kölykök szeme elé került, és hangos „Helló, Rozsdás!”-sal üdvözölték, amire kénytelen volt mondani valamit. Abból, amit tőlük hallott, kiderült számára, hogy Beau elismeréssel beszél róla, sőt némi rokonszenvvel. Mary a maga részéről, amint felbukkant a táborban és átvette a szervezést, mérhetetlen megértéssel és türelemmel viseltetett Rufus bosszúszomja iránt, amellyel Turcsit hajszolta. A férfi néha eltűnődött, vajon mi számíthat abnormálisnak Boskey-ék világában.

Érdekes volt megfigyelni, hogyan alakul ki egy ideiglenes mikrotársadalom a táborokban a maga szociális hierarchiájával és konfliktusaival a huzamosabb időre megtelepedők között. Rufusék táborán a szokásosnál is nehezebb volt kiigazodni. Egyesek csillogó Escalade-ekhez kapcsolt fejedelmi lakókocsikkal jöttek – ezek többnyire a szokásos tűzhangya-relé migránsok voltak. Alattuk helyezkedett el a napra vágyók rétege, akik a hideg elől költöztek délre a Sárteknőből – a Missouri és Mississippi völgyeinek háromszögében elterülő széles rónákról, amelyeket az utóbbi években szinte állandóan víz borított. Az aljanép már vegyesebb összetételű volt; nagyrészt spanyol ajkúakból állt, akik kék vízhatlan ponyvákat feszítettek a fák között felvert sátraik fölé, hogy némi pluszvédelmet nyújtsanak az eső és nap ellen. Többségük abból élt, hogy főzött, takarított és kisebb javításokat végzett a lakókocsiburzsujoknál. Így aztán a Rufus–Beau-tábor mellett folytonos volt a jövés-menés, biciklizés, mivel tucatnyian ingáztak az erdőben sorakozó sátorvárosok és a szárazabb területek között, ahol a lakóautó-behemótok parkoltak a dörmögő generátorok füstködében és az esti fénykoszorúk rovarfelhőjében.

Volt egy ősrégi rémtörténet, amellyel a gyerekek már Rufus kölyökkorában is ijesztgették egymást. „A hívás bentről jött!” – így szólt a csattanója. Pont ilyen pillanat volt, amikor a wacói táborban töltött harmadik napjukon Rufus rádöbbent, hogy Turcsi és hordája egész idő alatt alig két kilométerre tanyázott tőlük.

A felismerés Beau hirtelen támadt lelkesedésének nem várt következménye volt egy hatalmas „methgátor” iránt, amely a szóbeszéd szerint a tópart iszapjában élt. Ezt a szót használta, nem a „medátort” a recsegős mobilbeszélgetésükben.

Beau abban is szöges ellentéte volt Rufusnak, hogy könnyen kizökkent a megszokott kerékvágásból. Egyik napról a másikra már más sem érdekelte, csak az állítólagos methgátor. A disznók lekerültek a napirendről. Waco környékén jóval ritkábban akadtak óriás aligátorok, mind vaddisznók, szóval utána kellett járni a történetnek.

Bár Rufus oltári sületlenségnek tartotta Beau elméletét, a férfi mégis a legnagyobb komolysággal adta elő. Az aligátorok a folyókban éltek, ahol az összes csatorna hulladéka végezte. A modern lakóhelyek valamennyire tisztították a szennyvizüket, de előbb-utóbb így is a folyókba került. Ráadásul a szennyvízkezelést főként az ürülék szűrése jelentette. A komplikáltabb molekulák, például a gyógyszerészeti anyagokból származók, szinte kivétel nélkül átcsúsztak a szűrőn. A szennyvízből pontosan ki lehetett mutatni a lakosság kábító- és gyógyszerfogyasztását.

A methlaborok komoly kártevőnek számítottak a szennyvízrendszerekben. Arról nem is beszélve, hogy többnyire lemondtak a csatornázás előnyeiről, még akkor is, ha a rendelkezésükre állt – amit a metamfetaminfőzésre előszeretettel használt, isten háta mögötti zugokról ritkán lehetett elmondani. Így aztán, tisztes vagy tisztességtelen úton, de egy csomó kristály a folyóban kötött ki. Az aligátorok már messziről kiszagolták ezt, és azokat a folyóágakat választották, ahol a legerősebben érezték – óhatatlanul a methlaborok közelében. Állítólag valahol a Waco-tó partján kristálymethet főztek, magukhoz vonzva a környék methgátorait, amelyek – Beau elképzelése szerint – még a Mexikói-öbölből is idetaláltak a szag után.

Mivel a gumicsónak még mindig Bosque-ban volt, a védőgát vízoldalához kötve, a pontonhajót tették a Waco vizére, majd egész este fel-alá pöfögtek olyan búvóhelyek után kutatva, amelyek – Beau szerint – egyaránt vonzónak tűnhetnek az óriás hüllők és a drogkészítők számára. Rufus, egész úton az idegbaj határán, akaratlanul is a vaddisznók szemével figyelte a partvidéket. Egyre gyötrőbb feszültséggel gondolt arra, miféle kiszámíthatatlan következmények sülhetnek ki egy váratlan vadkan-aligátor találkozásból. Levette az infravörös keresőt a fegyveréről. Miután a tó éjjeli sötétségbe borult, kémlelni kezdte vele a part menti susnyást. Beau ötpercenként emlékeztette, hogy az aligátorok hidegvérűek: láthatóan nem unt rá a poénra. De Rufus egyáltalán nem hüllőket keresett.

Az egyik kiszögellést megkerülve megakadt a szemük egy apró öblön: szinte csak egy rovátka volt a partszegélyben, valami csermely torkolatánál. Az infrában a víz és szárazföld közötti határ egyetlen hullámzó fehér masszának tűnt. Rufus felismert néhány magányos sziluettet a szélen, a Sus domesticus jól ismert domború fejformájával. Texas nyílt pusztaságain ez a csürhe nem számított volna különösebben nagynak: húsz disznónál bőven több, de semmiképp sem harminc. Azonban itt a tónál, a házak tőszomszédságában elég riasztó méretűnek tűnt. Rufus leesett állal bámulta őket, jóformán alig hitt a szemének; egyre csak azon járt az agya, hogy a ménkűbe kerülhettek ide, és min élnek, amikor egy behemót sziluett kivált a csapatból, és felcsörtetett a parton.

Rufus eleget értett a disznók testbeszédéből, hogy tudja, a hatalmas állat felfigyelt valamire; valószínűleg szagot fogott, mert felőlük fújt a szél. Az óriás kan jobbra-balra lengette a fejét, Rufus szinte hallotta, ahogy az orrába szürcsöli a levegőt. Profilból sokkal laposabbnak tűnt a koponyája, nem volt olyan domború, mint a házi sertéseknek. Sokkal jobban hasonlított egy eurázsiai vaddisznóra.

Reggie remek érzékkel ezt a pillanatot választotta, hogy kinyisson egy doboz sört.

Turcsi egyenesen feléjük fordult.

Még ha az infrakereső a puskája csövén is van, Rufus akkor sem lőhetett volna. Egy elhibázott lövés legalább ötszáz méterre elhordana Turcsi dagonyájától, egyenest a táborhely felé. A pisztolyokhoz viszont túl messze voltak.

– Nyomás befelé! – röffent rá Beau-ra. – Gyerünk az öbölbe! – Beau ráfeküdt a gázkarra és megfordította a kishajót, de mire az öböl újra Rufus látóterébe került, a vadkannak már nyoma veszett. Még látta a sereghajtókat, ahogy eltűnnek a parti bozótban, ám Turcsi elszelelt.

Ez éjfél körül történt: röpke tizenhat óra alatt úgy elfajult a helyzet, hogy talán egy ügybuzgó újságíró vagy nyomozó utólag kihüvelyezhette volna tucatnyi gombostű és színes fonál segítségével a Waco-tó lepedőnyi falitérképén, de akkor és ott Rufus mindössze megveszekedett káosznak látta. Túl gyorsan peregtek az események ahhoz, hogy követni tudja őket.

Meglehet, ott követte el a legnagyobb hibát, hogy megőrizte a nyugalmát. De semmi okot nem látott a kapkodásra: évek óta kutatott Turcsi után, Texas széltében-hosszában, most pedig végre tudta, hol lapul a dög, és azt is, hogy túl lassú hozzá, hogy faképnél hagyja. A csordájával együtt széles nyomot hagy maga után ganéból és rumliból: olyan könnyű lesz követni, akár egy páncéloshadosztályt a golfpályán.

Amíg Turcsi lakott területen belül járt, Rufus nem lövöldözhetett: ügyesen be kell cserkészni, és közelről megkínálni a vadászpuskával. Megpróbált aludni pár órát hajnal előtt, de fonákmód épp napfelkeltekor nyomta el az álom, és csak a délelőtt közepén ébredt. A duplással elhajtott a Bosque gátjához, ahol kikötötték a gumicsónakot a gát aljánál, majd felhúzott vele egészen a túlfolyóig. Ott pár percig keresgélt a fák között, míg rá nem bukkant Turcsi és csordája csapására, ahol pár napja felmásztak a védőgátra az árokból. Miután átvágtak a gáton, már csak le kellett bóklászniuk a tó felőli oldal kavicsos lejtőjén a vízhez, onnan pedig mehettek, amerre kedvük szottyant. Innentől az volt a legbölcsebb, ha Rufus munkára fogja a drónját.

Még a gát kavicsos oldalán kuporgott, amikor egy villám kettészelte a mályvaszínű égboltot nyugat felé. Épp csak annyi ideje maradt az esőig, hogy átmásszon a füves oldalra, és jó erősen egy fához kösse a gumicsónakot. Mire a dupláshoz ért, már bőrig ázott, de a hőség miatt nem nagyon zavarta. Egykettőre olyan heves zuhé kerekedett, hogy vezetni sem lehetett benne. Így hát csak ült a volánnál, amíg a robaj csillapodni kezdett a tetőn, és úgy érezte, ideje a gázra lépni, hogy mielőbb magasabb terepre jusson.

Mire a vihar elvonult, jócskán elmúlt dél, és Rufus egyre inkább úgy érezte, hogy teljesen elpocsékolta az elmúlt tizenkét órát: csupa rossz dolgot csinált rossz helyen, és csúnyán lemaradt. A tábor időközben felbolydult. Valami kölyök fel-alá száguldozott egy olyan kis homokfutón, amelyek manapság felváltották a lovakat a tanyákon. Az anyósülésen – dupla csövű anyósölőt lóbálva – egy öreg fickó feszített. A Boskey-klánban futótűzként terjedt szét a friss aligátorhír. Egy táborból eredő pletyka szerint valakinek eltűnt a kutyája, minden jel szerint felfalták. Beau próbálta megértetni a vendégekkel, hogy rögvest kézbe veszi a hüllőügyet, amint lehiggadnak végre, de a két homokfutós tahóval nem lehetett beszélni, úgy nekivadultak.

Miközben Rufus a hajcihőt nézte, teljesen elkeseredett, hogy társai immár ügyet sem vetnek az elvadult disznók csordájára. Ha házi kedvencek eltűnéséről van szó, szinte biztos, hogy Turcsi a ludas a dologban. És homokfutóval a nyomába szegődni nem túl fényes ötlet. Az emberek előszeretettel használtak efféle járműveket a földeken, ha disznókat kellett fülön csípni és levadászni. Turcsi bandáját is jó párszor megkergethették már ezekkel.

Rufus végül járőrözni kezdett furgonjával a tábor és az erdő határsávját jelentő autóutakon, hogy kiderítse, ki járja őket. Az egyik út a repülőtér kerítése mentén futott. Épp ezen hajtott 4:06-kor, amikor Turcsi, nyomában az egész csordával, jobb felől kirontott a fák közül, és alig száz méterre átvágtak előtte az úton.

Az ember azt hitte volna, a reptéri drótrács megállítja őket. Ám a disznók remekül értenek hozzá, hogyan szimatolják ki a mélyedéseket és a réseket a kerítések alatt.

Amint első beszélgetésük során dr. Rutledge elsütötte a „Moby-lica” viccét, Rufus agyának hátsó zugában felbukkant egy kínzó gondolat, vagy inkább ötletcsíra. Kissé olyan volt, mint amikor az embert egy bizonyos korba érve piszkálni kezdi egy szőrszál az orrában: előbb csak ritkán és alig, de egyre bosszantóbb lesz, míg végül kénytelen kitépni. Úgy tűnt, mintha a „Moby” szó megpendített volna egy finom húrt benne. Csak amikor visszament Lawtonba, hogy némi időt töltsön a komancs rokonságával, akkor esett le a tantusz.

A komancs nép eredetileg a sosonok közé tartozott, északról vándoroltak le, ezért a nyelvükben természetesen nem volt szó a disznókra. Amikor először összeakadtak ezzel a furcsa lénnyel a mai Texas vidékén, találniuk kellett rá egy kifejezést. Ez a kifejezés a muubi pooro lett – de ahány komancs törzs volt, annyiféleképp ejtették. Az első szó „orrot” jelentett, a második pedig valami olyasmit, hogy „szerszám” vagy „fegyver”.

Nem volt kérdéses a szóösszetétel eredete: a disznók úgy használták az orrukat, mint valami szerszámot (lapátot az ásáshoz) vagy fegyvert (agyart a döféshez). Az csupán merő véletlen volt, hogy a „Moby” hajazott a muubi-ra. Rufus úgy vélte, dr. Rutledge „Moby-licá”-ja félresiklott valahol agyának poros hálózatában, és összeakadt a muubi pooróval, amelyet korábban a komancs sógoroktól hallott, és ettől támadt az a kínzó kis sejtés az agyában.

Miután rájött az összefüggésre, még azon is eltűnődött, vajon a Moby Dick „moby”-ja nem indián forrásból fakad-e. Elvégre az ámbráscetek, akárcsak a sertések, az orrukat használják fegyver gyanánt.

A jelen helyzetben ez a gondolatmenet arra vezetett, hogy a disznók jóformán bármilyen akadályon átjutnak, fegyverként használva az orrukat. Rufus orra előtt, a bal oldalon, egy hétméternyi szakasz virított a kerítésen, amelyet szinte teljesen benőttek az indák. Biztosra vette, hogy a víz miatt: egy puhább sárgödör lapulhat alatta, amelyet valami csőtörés mosott ki. A disznók kilométerekről kiszagolják az ilyen dagonyákat. A kerítés alatti nyílás bőven elég volt hozzá, hogy Turcsi átférjen rajta. Márpedig akkor a csorda egy tagja sem fog beleszorulni. Hamarosan hármasával furakodtak át rajta, mar mar mellett. A drótrács kifutó felőli oldalán pár pillanatra megtorpantak. Azután, bármi is ijesztett rájuk korábban, tovább zavarta őket az eléjük tárult mezőn: a repülőtéren.

Rufus épp időben fékezett le a furgonjával az aligátor előtt, amely a disznókat üldözte. Lenyűgözve meredt a szörnyetegre, amely elég nagy volt hozzá, hogy teljesen eltorlaszolja a kétsávos országutat. Erős zaj ütötte meg a fülét bal oldalról. Odakapta a fejét, és meglátott egy földet érő kis magángépet. Vércsík fröccsent fel, ahogy átgázolt egy-két disznón, majd az egész gép vészesen jobbra billent, és orrfutóművével keményen a betonhoz csapódott.

Ezután egy hosszú, bukdácsoló csúszás következett, valahol a katasztrófa határán. A kerítés egy teljes szakasza kidőlt. Rufus átrobogott rajta, és olyan közel ment a géphez, amennyire még elég biztonságosnak vélte, ha tűz ütne ki. Fél lábbal még a kocsiban volt, amikor az aligátor elnyargalt mellette. Visszanyúlt a Kalasnyikovért, és előhúzta a furgon hátsó ablakához erősített fegyvertartóból. Már félúton járt a gép felé, amikor felötlött benne, micsoda kerek szemmel nézhetik az irányítótoronyból, ahogy egy rézbőrű surmó jókora gépkarabéllyal becserkész egy balesetet szenvedett magángépet.

De sürgetőbb dolga is volt, mint ezen agyalni. Miután az aligátor feldobta a talpát, és bekötötték a sérült fickó vérző combját, hátat fordított a színhelynek, és a kifutó szélére ballagott az oldalán heverő Turcsihoz. Rögtön látta, hogy a hátsó lábai megbénultak; vér szivárgott a végbeléből és a reszkető orrlyukaiból.

Egy dekával sem lehetett kevesebb négy mázsánál. A zsaruk majd biztos lemérik a hivatalos jelentés végett.

Turcsi kábán, félig lehunyt szemmel bámult. Messziről virított a régi foltminta a muubiján. Orrlyukai megremegtek, ahogy megérezte Rufus szagát. A szeme tágra nyílt, oldalra kapta a fejét. Rufusnak persze több esze volt annál, hogy a 15 centis agyarak közelébe menjen. De legalább megadta neki a végső lökést ahhoz, amit meg kellett tennie: négy 7.62 mm-es golyót eresztett Turcsi agyába.

Még mindig ott állt, zokogva, amikor az a szőke nő a gépről odaért hozzá, és azt kérdezte:

– Jól van, barátom?

Miután nyilvánvalóvá vált, hogy azt a sok embert a konyhakésekkel nem érdekli más a döglődő disznó és az aligátor felkoncolásán kívül, a királynő stábja elhagyta a repülőgépet, és összeszedte a bőröndöket. Egy részük a pilótafülkébe repült a törött ajtón keresztül, a többi kipotyogott a gép hátulján, miután a farokrész felhasadt. Willem és Alastair segített Johannak, a sérült másodpilótának kikászálódni az üléséből, majd a repülőből. Lennert fél lábon biztonságos távolságba ugrált a törzstől. Persze nem tűnt okos ötletnek sokat ugrálni egy ilyen súlyos sérüléssel, ám nem messze attól, ahol a gépnek dőlt, a törött szárny benzintankjából szivárogni kezdett az üzemanyag, és a biztonsági főnök úgy vélte, jobb félni, mint megijedni.

Pár méterre tőlük egy megtermett platós furgon parkolt a reptéri kerítés letarolt darabján. Gazdája, az a szorítókötés-szakértő farmer a Kalasnyikovval, már a maga dolgával törődött pár száz méterrel arrébb a kifutónál, ahol a repülő-disznó ütközés lezajlott. Egy perccel korábban ízes tájszólással közölte velük, hogy tűzoltókra ne is számítsanak a szóba jöhető biztonsági kockázatok miatt. Ez idáig úgy tűnt, jóslatát igazolják az események, vagy inkább a hiányuk. Tisztán hallatszottak a szirénák, de nem közeledtek.

A királynő legfőbb gondja az volt, miután a stáb minden tagja kellő távolságba került a géptől, hogy Lennert és Johan mielőbb kórházba jusson. A farmer furgonját látta az egyetlen használható járműnek erre a célra. Beszélnie kellett vele. Ahogy a nyomába eredt a feltúrt talajon, észrevette, hogy egy másik, hasonló furgon fékez le az első mellett, amelynek hatalmas aligátort festettek az oldalára. Egy nő szállt ki a vezetőülésről. Úgy tűnt, kizárólag a kalasnyikovos farmer érdekli, és cseppet sem tartja veszélyesnek – inkább a gondjaiba akarja venni.

Ez valahogy felbátorította Frederika Mathilde Louisa Saskiát, hogy egyenesen odamenjen a megmentőjükhöz, annak ellenére, hogy az éppen akkor lőtt bele négyszer, közvetlen közelről egy elképesztően hatalmas disznó pofájába, amely a betonon hevert. Azután kivette a tárat a Kalasnyikovból, kireteszelte a zárat, hogy az utolsó hüvelyt is eltávolítsa a töltényűrből, majd a földre dobta a fegyvert. Keservesen felzokogott.

Erős felindultsága miatt kellett pár másodperc a farmernek, hogy viszonozza a köszönést. Mialatt a királynő arra várt, hogy a férfi összeszedje magát, körülnézett, és meglátta, hogy Amelia – aki rögtön átvette a biztonsági főnök helyét – végig a sarkában maradt. Továbbra is két kézzel markolta a pisztolyát, a föld felé irányítva a csövet, meredten figyelve a zokogó férfit, de időnként körülpillantott, nem közeledik-e feléjük egy vadkan, aligátor vagy késlóbáló hullarabló.

A királynő szemügyre vette a két furgont. A másodikból kiszálló nő feléjük tartott, amilyen szaporán csak tudott, tekintve, hogy lassan nagymamakorban járt, és – mint a legtöbb amerikai – jócskán elhízott.

– Amelia – mondta a testőrének –, menj, és kérd meg azt az asszonyt, hogy vigye kórházba Lennertet és Johant. Rendesnek tűnik.

– Mégis miből gondolja? – kérdezte élesen Amelia, majd észbe kapva hozzátette: – Uwe Majesteit. – A szülei Suriname-ből települtek át Rotterdamba. Nyomorban és kemény körülmények között nőtt fel, otthonra talált a hadseregben, de nem rajongott az illemkódexekért és a ranglétrákért.

– Itt ne szólíts így, kérlek!

– Akkor hogyan szólítsam, mevrouw?

A válasz lógva maradt a levegőben, mivel a királynőt lefoglalta egy új gondolat: kicsiny delegációjuk gyakorlatilag illegálisan hatolt be az országba.

Feltehetőleg van valami mód rá, hogy kínos következmények nélkül orvosolják a problémát. De amíg az ügy megoldatlan marad, a legbölcsebb, ha nem verik nagy dobra, kicsoda valójában. A pletykalapfirkászok rögtön ráharapnának. Fel se merülne bennük, hogy a baleset elkerülhetetlen volt. Inkább gúnyt űznének a királynőből, botcsinálta pilótának neveznék, akin kifogott egy landolás.

És akkor még szóba sem került, vajon mit keres Texasban egyáltalán.

– Saskiának.

Amelia felhúzta a szemöldökét, de vonakodva rábólintott, magára hagyva „Saskiát” a zokogó vadkanvadásszal. Visszadugta pisztolyát a csípőtokba, és már futott is a furgonból kiszállt asszonysághoz. Amelia nem bírta a tötymörgést.

A farmer végre összeszedte magát, és odafordult Saskiához. Felhúzta a pólóját szikár hasáról, és beletörölte maszatos arcát. Saskia legszívesebben követte volna a példáját. Hirtelen rádöbbent, hogy máris úszik a verejtékben, pedig csak pár perce szállt ki a gépből. Kevés sminket viselt, de egy ilyen húzás rendesen tönkrevágná. Fenna persze rendbe hozhatná, ha végre nem nyafogna tovább a baleset miatt.

A férfi félrefordította a fejét, és kiöltötte a nyelvét, ahogy azok az új-zélandi harcosok szokták a haka tánc közben. Meglehet, valamelyik csendes-óceáni szigetről származott, legalábbis részben.

Miután letudta a grimaszolást, a farmer odabiccentett.

– Hölgyem.

– Köszönöm, hogy segített a barátomon. Máris kórházba szállíttatjuk, és visszakapja a kését.

A férfi elnézett Saskia mellett, és szemügyre vette a helyzetet.

– Mary már rajta van a dolgon. Minden rendben lesz. Tudok még segíteni?

Elnézve az állapotát, feltűnően nagylelkű és kissé kétséges ajánlatnak tűnt. Saskia szúrósan ránézett, vajon gúnyolódik-e. A férfi kerülte a tekintetét, de egy pillanatra megakadt a szeme a döglött disznón.

– Én a magam részéről végeztem – jelentette ki. – Állok rendelkezésére.

– Netán ki tudna minket juttatni innen valahogy? – kockáztatta meg Saskia a kérdést. Talán nem ártott volna beszúrni még a mondatba egy elméletbent, neadjistent vagy ha nagyon szépen megkérnénket, de hát késő bánat. – Kifizetnénk.

– Kápéban?

– Ha úgy kéri.

– Hová akarnak menni?

– Houstonba.

– És van valami suskus a dologban, amiről tudnom kéne?

Saskia vállat vont.

– Legfeljebb vízumügyben, de már úgyis mindegy. – Jobban belegondolva a férfi kérdésébe, rögtön rájött, mire célzott. – Nincs nálunk drog vagy ilyesmi, ha úgy értette.

A farmer habozott, próbálta összerakni magában a sztorit. Hitt neki, de akkor is furcsállotta a dolgot. Saskia látta rajta. Hiányzott néhány alapinformáció.

– Hollandia királynője vagyok – közölte a férfival. – Titkos küldetésben járok, hogy megmentsem az országomat.

– Rufus. De főként csak Rozsdásnak hívnak. Az én küldetésem csöppet se volt titkos, és épp most intéztem el. – A hatalmas disznóra pillantott, egy újabb nyelvkiöltős fura grimasz kíséretében.

– Örvendek a szerencsének, Rozsdás. – Egy csatakos kézfogás után elindultak vissza a géphez. Ha Saskia nem szól, a férfi ott hagyta volna a fegyverét a földön. Az aligátordíszítésű furgon Lennert felé tartott, Amelia a platóján állt, és le sem vette a szemét a szabadtéri hüllő/disznó vágásról.

– Részemről az öröm, királynő.

– Senki sem hív így. A „felség” a helyes megszólítás, de hagyja csak. Kérem, hívjon a keresztnevemen, Saskiának.

– Nem akarja nagy dobra verni, hogy itt van, eltaláltam?

– Szeretnénk titokban tartani, igen. Jobb, ha az emberek nem tudják, hogy Texasba jöttem.

– Hányan vannak?

– Öten, a kórházba kerülő sérültek nélkül. De Willem valószínűleg velük tart, szóval csak négyen.

– Három percre van innen a csónakom.

– A tavon?

– Folyón. A Bosque-on. A Brazosba tart, amott.

– Brazos? – Saskia ismerte a szó spanyol jelentését, de fogalma sem volt, mit ért alatta Rufus.

– „Isten karjai” – magyarázta Rufus. – Egy nagy folyó, ami lemegy Houstonig. A spanyolok nevezték el így, az ördög tudja, miért. Elég fura neveket találtak ki. Csupa istenes dolgot.

Saskiának tetszett a név csengése.

– Az a háromperces út érint bármilyen rendőrségi kordont vagy másféle ellenőrző pontot, mentőket, tűzoltókat? – Az impozáns kék-vörös fénykavalkád egyre sűrűbbé vált alig egy kilométernyire a repülőtér túloldalán.

– Még aszfaltutat se nagyon.

– Mindenki kijutott a gépből? – kérdezte Rufus, majd felgyújtotta a repülőt. Elég váratlan húzás volt tőle, és Saskia egy percre eltűnődött, vajon bölcs döntés volt-e stábja életét az első arra tévedt mocsárlakóra bíznia. De ahogy elszeleltek, és a lobogó lángtengert bámulta a furgon tucatnyi, elképesztően nagy visszapillantó tükrében, megértette Rufus fortélyát. Amíg mindenki a tüzet nézi a repülőtér másik végén, a farmer meglóghat a furgonjával a baleset színhelyéről, be a fák közé. A repülőgépnek meg már úgyis mindegy.

Persze az is lehet, hogy többet néz ki a férfiből a kelleténél, és utólag próbál észérveket találni egy komplett őrült ámokfutására. Mindegy, immár Rufus ül a kormánynál, a kezében van a sorsuk.

– Fel a fejjel! – kurjantotta a férfi, ahogy átvágtak az országúton, és berontottak az erdőbe. Saskia és Amelia a vezetőfülkében ült mellette, Alastair és Fenna az alacsony oldalfalú platón kuporgott. Alastair szó szerint véve felemelte a fejét, majd kis híján orra bukott, amikor a furgon áttört a bozóton, amely olyan sűrű volt, hogy csak alig pár méterre láttak bármelyik irányban. Úgy tűnt, a „Fel a fejjel!” ezúttal épp az ellenkezőjét jelentette: figyelmeztetést, hogy nézzenek az orruk elé. Ágak ropogtak és csapkodtak mindenfelől, Rufus fürgén kerülgette a semmiből felbukkanó fákat, már ha túl vastagnak ítélte őket ahhoz, hogy egyszerűen letarolja az ütközőjével. Bár erre meglepően ritkán került sor.

Saskia egész másféle erdőkhöz szokott. Hága szívében nőtt fel, és a mai napig ott élt egy Huis ten Bosch nevű helyen, amely azt jelentette: „Ház az Erdőben”. A szóban forgó erdő mintha csak egy Grimm-meséből lépett volna elő: ezeréves európai rengeteg volt, szórványos aljnövényzettel. Ez az erdő azonban, Rufus furgonja körül, jóformán másból sem állt, csak aljnövényzetből. Mutatóba sem akadt olyan fatörzs, amelyik vastagabb lett volna Saskia csuklójánál. Ahogy a zöld növényfal rájuk rontott a szélvédőben, olyan sűrűnek tűnt, hogy a királynő ösztönösen felkészült az ütközésre. De a furgon úgy gázolt át a nagyján, akár egy nyári búzatáblán.

Hirtelen megleptek egy kósza disznót. Rögtön elinalt előlük, de Rufus a nyomába eredt. Saskiát egy pillanatra elfogta a rémület, hogy vezetőjük valami mániákus, akit a disznómészárlás éltet, és most sem akar mást, mint elgázolni egyet. Ám a férfi minden alkalommal a fékre lépett, amikor a gázpedál végzett volna az állattal, mire Saskia rájött, hogy csak követik. Kalauznak használják a vadonban. Míg a száguldó furgon ablakaiból nézve ezek a fák sűrű szövevénynek tűntek, az életéért rohanó disznó szemében nyílt és átlátható terepnek számított, akár a holland vasúthálózat.

Mindenesetre az ötlet bevált, mert alig egy perc alatt kijutottak a fák közül egy hosszú, egyenes gáttöltéshez, amelyet Saskia már a baleset előtt kiszúrt. Nem láttak át fölötte, de minden bizonnyal a tó volt mögötte. Előttük egy tágas, füves lejtő terült el, természetellenes szabályossággal lejtett egészen egy patakig, amit (mint az kiderült a fokozatosan elé táruló képből) a túlfolyó táplált. A beton és acél építményt kapuk sora tagolta: mélyen beásták a gát agyagos-füves oldalába, alig kétszáz méterre tőlük.

Saskia, akárcsak bármelyik valamirevaló holland, egyetlen pillantással rájött a működésére. Noha buján zöldellt, és madarak köröztek fölötte (azok keselyűk? Mint a westernekben?), a fűtakaró csak megtévesztésül szolgált, akár az álcaháló: dús leple alatt egy totálisan természetidegen mesterséges konstrukció rejtőzött. Kis négyszögletes betontömbök meredeztek a földből, aknalejáratokkal vagy csővezetékvégekkel: egy eltemetett infrastruktúra áruló kitüremkedései. Amerre csak nézett, Saskia valami texasi mérnök munkáját láthatta, akit azért fizettek, hogy mást se tegyen reggeltől estig, mint a vízügyeken törje a fejét.

A végső cél, természetesen, a tenger volt. Mindössze azért hagyták meg ezt a patakot, hogy legyen hol elfolynia a többletnek, még mielőtt elárasztaná a repülőteret és a lakóházakat. A jobboldalt sorakozó túlfolyókapuk mind nyitva álltak, és zubogott belőlük a víz, akár a tűzoltótömlőkből. A megduzzadt patak sodra olyan sebes volt, hogy helyenként kis híján kilépett a medréből. Ha így tett volna, csak egy olyan területet áraszt el, amelyet a mérnökök gondosan felparcelláztak védőgátakkal és töltésekkel, elszigetelve a valamivel magasabban elterülő repülőtértől. Ugyanezen okból a repülőtéren senki – sem a másik kifutót benépesítő mentősök és tűzoltók csapata, sem a reptéri személyzet, sem a disznót és aligátort trancsírozó hiénahad a baleset körül – nem látszott innen. Saskia mindössze az irányítótorony csúcsát látta a reptéri védmű pereme fölött, de azt is hamar szem elől vesztette – egyszerre különös magány szakadt rájuk. A túlfolyó építménye alatt egy munkahelyi parkoló húzódott, ám egyetlen jármű sem vesztegelt rajta. A gát dolgozói tisztában voltak vele, mivel járhat, ha ilyen időben egy ártéren hagyják a kocsijukat.

A folyó nem sokkal odébb eltűnt a fák között. Az erdő szélén egy szárazra húzott csónak gubbasztott az egyik fához kötözve. Saskia azonnal ráismert: egy merev testű felfújható csónak – népszerű nevén RHIB – volt. A hátsó része, amelyen hatalmas csónakmotor és egy kisebb tartalék motor virított, már belógott a vízbe, és fel-alá bukdácsolt. Rufus olyan közel hajtott hozzá, amennyire a süppedős talaj engedte, nagyjából tíz méterre megállt, majd csatárláncot alkotva átpakolták a csomagokat a csónakba: Alastair a kocsi hátuljából adogatta a táskákat Fennának, aki ledobta őket Ameliának, majd Saskián át Rufushoz jutottak, aki eldöntötte, hová kerüljenek az RHIB-ben. Eléggé szűkös volt a hely, de a poggyász se volt sok. Két kék talajruhacsomag is bekerült. Rufus a másik kettőt bezárta a furgon fülkéjébe, majd egy magaslaton leparkolta a kocsit. Utána visszakocogott hozzájuk, bepattant a csónakba, és elindította a farmotort. A kikötőkötél Saskia dolga volt: eloldotta a fától, majd begázolt a vízbe az orrhoz, miközben a folyó sodra elkapta a csónakot. Amelia és Alastair megragadták mindkét karját, és máris a csónak fenekén találta magát hason fekve, majd az alkarjára támaszkodva egy némiképp fejedelmibb tartást vett fel az orrban. A modern uralkodókat gyakran gúnyolták „orrdísz”-nek a bulvársajtóban: Saskia most tényleg az lett.

Rekordidő alatt a Bosque torkolatához értek. Bár a sodrás nem volt viharos, az árvíz nyaktörő sebességgel vitte őket, pedig Rufus alacsony fokozatra kapcsolta a farmotort. A folyó olyan keskennyé vált, hogy a fák koronája jóformán összeért felettük, zöldellő alagutat formálva. Csupán az ágak sűrűjén át látták az égboltot, körülnézve pedig összetákolt házakat pillantottak meg helyenként a parti fák között. Maga a part egyre magasabb, meredekebb és sziklásabb lett, mígnem bezúdultak egy szurdok aljára, alaposan meglepve Saskiát, aki olyan laposnak találta a vidéket, akár egy palacsinta, mielőtt belecsapódtak volna. A vízár váratlanul jobbra kanyarodott, és beleömlött egy jóval szélesebb és békésebb folyóba. Saskia és Rufus összenéztek, a férfi bólintott, jelezve, hogy végre megtértek Isten Karjába.

Saskia és a stábja egy titkosított üzenetküldő appot használtak a mobilkommunikációhoz. Néha csak a régi vágású okostelefonjaikat használták hozzá, máskor feltolták az üzenetet a szemüvegükre. Saskia a baleset során elveszítette a mobilját és a napszemüvegét is, de Alastair a hálón volt – rögtön kiderült a szemmozgásából, ahogy tekintete nem létező bolhabetűkre meredt nagyjából kartávolságban.

– Van valami hír a többiekről? – kérdezte Saskia.

A skót bólintott.

– Willem folyamatosan jelent. Az aligátorjárgányos asszony…

– Mary – szólt közbe Rufus.

– Mary bevitte Lennertet és Johant a sürgősségire. A Baylor Egészségügyi Központba. Úgy tűnik, valahol a repülőtér közelében van. Lennert azonnal a műtőbe került. Vérátömlesztést kapott. Johan a várószobában van. Willem a részleteket intézi.

Alastair a skótok szikár és szűkszavú fajtájába tartozott, így aztán nem volt kérdéses, hogy mit is ért a „részletek” alatt: nemcsak a gyógyászati hercehurcát, de azt is, hogyan sikerül néhány ötszázeuróssal rendezni a kórházi költségeit két olyan ápoltnak, akik rejtélyes módon jutottak be az országba. Ha nem is teljesen illegálisan, de mindenesetre kikerülve a beléptetési formaságokat. Persze Willem épp arra kellett, hogy Saskiának ne kelljen efféle apróságokkal bajlódnia.

Ahogyan Fenna meg arra, hogy Saskiának ne kelljen a külsejével foglalkoznia. A divattanácsadót teljesen kikészítette a repülőgép-baleset, de a szilaj száguldás a fák között tetszett neki, majd a csónakban teljesen visszanyerte nyugalmát, és munkához látott. Felmérte Saskiát. Kicipzárazta az egyik talajruhatáskát. Anélkül, hogy szétnyitotta volna – arra nem volt hely –, könyékig beletúrt, és előhúzta a keze ügyébe akadó első holmit, amely történetesen egy alsóburok volt: egy fehér színű, kapucnis-hosszú ujjú spandexpóló. A vaskos védőruha alatt hordták, amelyben a csövek futottak. Csökkentette a horzsolódást, és külön lehetett mosni. Önmagában viselve védett a napégéstől, és ha sikerült nedvesen tartani, kellően lehűtötte a testet, nem kellett a talajruha teljes apparátusa.

– Vegye fel – mondta Fenna –, de gyorsan, mielőtt kiérünk ebből a parkból. – Munka közben sosem pazarolta a szót, hatékonyabb volt, mint ha azzal jött volna: „Ha nem bánja, felség, javasolnám, öltse magára ezt a fehér pólót.”

Saskia először nem értette, milyen parkról beszél, de körülnézve rájött, hogy időközben gyakorlatilag magukra maradtak, mivel a csónak beérkezett valami tájvédelmi területre a folyótorkolat körül. Saskia kigombolta a pamutinget, amit reggel magára kapott Huis ten Boschban, sietve kibújt belőle, pár pillanatra felfedve melltartóját és csupasz teste nagy részét, mielőtt sikerült csípőjéig húznia a spandexpólót. Mialatt megigazgatta karján a selymes műszövetet, Fenna megragadta a hátul lógó kapucnit, és Saskia fejére húzta. Majdnem a szemöldökéig leért. Valami kósza szövetdarab csiklandozta az állát: egy maszk volt, amely a fél arcát eltakarta volna a nyakától a szeméig.

– Van valakinél egy napszemüveg? – kérdezte Fenna, Rufus és Alastair miatt angol nyelven.

Amelia elővett egy sima (digitális kütyük nélküli) napszemüveget, afféle régimódi, katonai darabnak tűnt. Fenna széthajtotta és Saskia orrára illesztette, gondosan bepréselve a két szárat a halántékra tapadó spandexkapucni alá. A divattanácsadó olyan arcot vágott, amellyel Saskia gyakran találkozott: „Lehetne jobb is, de ebből kell dolgozni, szóval megteszi.”

– Nem csípné, ha felismerné valami kamera – talált elsőre a közepébe Rufus.

– Nem igazán – felelte Saskia. – Előbb el kell intéznünk pár dolgot.

– Kik a többiek?

– Fenna mindig velem utazik – magyarázta Saskia, miközben a lány is átvedlett, igénybe véve a másik talajruha-felszerelést. Fenna inas testét tetoválások borították, melltartót viszont nem viselt, így aztán jóval többet mutatott magából a part menti bozótosnak, bár rövidebb ideig.

Húsz évvel ezelőtt ez az öltözék még kontraproduktívnak bizonyult volna, már amennyiben a feltűnést próbálják elkerülni benne. Manapság épp az ellenkezője volt igaz. Aki védekezés nélkül kimerészkedett a szabadba ebben a hőségben, az életével játszott. Rufusnak megvolt a maga jól bevált módszere egy széles karimájú kalap formájában. Amelia és Alastair azonban, finoman szólva, távolról sem viseltek megfelelő öltözetet.

Ha hihettek az eléjük táruló képnek, beértek Waco belvárosába: felbukkant előttük egy régi, fémpilléres gyaloghíd, a Hilton Szálló, ahol Willem pár órával korábban szobát foglalt a stábnak, és néhány irodaház, legfeljebb négyemeletesek. Kissé távolabb nagyobb építmények is látszottak: a legfeltűnőbb egy masszív stadion volt.

– A Baylor Egyetem – mondta Alastair, követve a szemüvegében nézett térképet.

– Oda került Lennert és Johan?

– Egy másik épületébe, a város túlsó részén – Alastair levette a szemüvegét, összehajtotta, visszatette a tokjába és zsebre vágta, majd elnézést kért, és a vízbe hányt a csónak oldalánál. – Kikészít ez a hőség – magyarázta remegő állal.

Rufus leállította a motort.

– Csobbanjon egyet, és hűtse le magát – közölte, félúton javaslat és parancs között. – Magán tartom a szemem. Jó lesz kanárinak.

Rufus elkapta Saskia kíváncsi pillantását.

– A seregben – folytatta – ha valami hideg helyen járőrözik az ember, visz magával egy keszeg déli gyereket, valami csicskát, és ha az fázni kezd, mindenki megáll egy kis melegedőre. Ahol a hőség nagy, jobb egy ilyesféle… mi ez az akcentus, amit beszél, uram?

– Skót – felelte Alastair, majd némi epét köpött a folyóba.

– Maguk felé biztos nincs ilyen dögmeleg.

Alastair megrázta a fejét.

– Akkor maga a kanári. Ha kidobja a rókát, ideje lehűteni magunkat. – Rufus odabiccentett Saskiának és Fennának. – Fröcsköljenek egy kicsit a folyóból azokra a pendelyekre. Egy ideig megteszi. – Alastair felé bólintott. – Ússzék egyet, uram. – Végigmérte Ameliát. – És a hölgy honnét való?

– Suriname. A trópusokon van.

Rufus jó ideig mustrálta Amelia arcát, talán megpróbált összeállítani egy faji profilt, esetleg a törött orrot és a karfiolfület elemezte. Azután lejjebb siklott a tekintete. Saskia összeszorította a fogát, azt hitte, a férfi Amelia mellét stíröli, de inkább a deltaizmokon legeltette a szemét.

– Birkózik?

Amelia aprót biccentett.

– Cselgáncs.

– Brazil?

– Olimpikon.

– Sereg?

Amelia ismét bólintott. Rufus beérte ennyivel.

– Vigyázzon magára, hölgyem. Majd még beszélünk.

Alastair szerencsére bokszeralsót viselt. Rufus lomha tempóban húzni kezdte a gigantikus stadion mellett egy kötélen, amelyet a csónak farához erősített.

Saskia észrevette a szeme sarkából, hogy a farmer érdeklődőn méregeti, afféle „Nos, hogyan tovább, felség?” tekintettel. Cseppet sem tűnt idegesnek vagy türelmetlennek, inkább csak kíváncsinak és… készségesnek. Ez volt az első eset a baleset óta, hogy Saskia nem csak reagált az eseményekre.

– Összességében rosszabb is lehetne, nem igaz? – mondta a királynő hollandul, jelezve, hogy csak a társnőihez beszél.

Mindketten a szemébe nevettek.

Saskia érzékelte a megjegyzés vicces voltát, de azért türelmesen magyarázni kezdett:

– Nem halt meg senki. Nem ismert fel senki. Lennert és Johan a lehető legjobb ellátást kapják. Biztonságban vagyunk ebben a csónakban, és a fickó segítőkésznek tűnik.

Amelia átgondolta, és vállat vont.

– Amíg Lennert nincs itt, nekem kell vigyáznom a biztonságára. Nem pont erre számítottunk. Per pillanat ez a hely sem veszélyesebb, mint bárhol máshol Amerikában. Csak épp nem bárhol máshol kéne lennünk, hanem T. R. McHooligan houstoni vendégházában.

– Jobb lenne, ha dr. Schmidtnek hívnád – figyelmeztette Saskia.

– Rendben!

– Vajon ott nagyobb biztonságban lennénk? – kérdezte Saskia. – Houstonra épp most csap le egy hurrikán. Mindent eláraszt majd a víz.

Mialatt Amelia megfontolta a választ, vetett egy pillantást az órája képernyőjén megjelenő miniatűr időjárási térképre.

– No és most mihez kezdenek? – érdeklődött Rufus.

– Találkoznunk kellene valakivel Houstonban.

– Hát addig két-három napot még el kell ütniük. Jön a hurrikán. Most nem lehet odajutni.

– Mit javasol? Hol üthetnénk el azt a két-három napot?

– Beau Boskey pontonhajója éppen jobb a semminél.

Nem meglepő, hogy Rufus a hajót javasolta, végtére is ahhoz fért és szokott hozzá. Az már annál inkább, hogy bármennyire is igyekezett Saskia és Amelia kivetnivalót találni az ötleten, nem sikerült nekik.

Először is valahol aludniuk kellett. Biológiai szükségszerűség. Felmehettek volna a folyón, partra húzzák az RHIB-et a gyaloghídnál, átosonnak az úton, és bejelentkeznek a Hiltonba. De Willem a kórházban volt a város másik végén, az összes pénzzel és irattal. Elég sokat kellene vacakolniuk a bejelentkezéssel, fizetéssel és a többivel, ahol zűrt okozhatna, hogy illegálisan léptek az országba. És ott vannak a biztonsági kamerák. Nem mintha a titkosrendőrség hivatalból ott ólálkodna a Waco Hilton előcsarnokában, hogy fülön csípje az erre kóborló európai uralkodókat. De sose lehet tudni, milyen hálózatba vannak bekapcsolva azok a kamerák, és miféle emberek vagy MI-k férhetnek hozzá jogosan vagy jogszerűtlenül a felvételekhez. Márpedig ahogy így elnézte, Saskia biztosra vette, hogy elég pár kilométert megtenniük a Brazoson, nyoma sem lesz kameráknak.

Törvénytelenül léptek be az Államokba, nem vitás. De már semmit nem tehettek az ügyben. Houstonig halasztani a megoldást – mégiscsak egy nemzetközi metropoliszról van szó – legalább olyan jó, ha nem jobb stratégia, mint visszasunnyogni Wacóba, és előkeríteni az illetékes hivatalnokot – már ha van egyáltalán –, akinek jogában áll lepecsételni az útlevelüket.

Minél tovább töprengtek az egészen, annál lejjebb jutottak a folyón. A stadion és a Baylor campusa lassan elmaradt mögöttük. Kiértek egy sík vidékre. Willem üzenetéből úgy tűnt, kézben tartja a dolgokat. Nem csak kórházi fronton – a hazai stábbal is felvette a kapcsolatot. Már előző héten összeütöttek egy fedősztorit arról, miért nem jelenik meg a királynő egy teljes héten át a nyilvánosság előtt, amelynek szemernyit sem ártott a repülőgép-karambol egy csapat vaddisznóval.

Rufus ezalatt a barátaival intézkedett. Elvitték a furgonját a partról, és javában „mozgósítottak”, ami nagyjából annyit tett, hogy utánfutóra pakolták „Beau pontonját”, és intézték a többi logisztikát. Sötétedés után találkoznak lejjebb a folyó mentén egy „horgonyzónál”. A döntések javát ott kell majd meghozni. A legfontosabb: hol fognak aludni? Saskia egyre kevésbé tudott másra gondolni.

Küldött egy titkosított üzenetet T. R.-nek:

> Itt ragadtunk Wacóban.

Rögtön választ kapott:

> Willem már informált.

> Houstonban maradnak, vagy kimennek a helyszínre?

> Ránk szakadt a vihar. Csúszik az egész program.

> Szóval nem késsük le az eseményt, ha még maradunk?

> Így van. Húzódjanak biztonságba, és a hurrikán után elintézünk mindent.

> Köszönöm, T. R.

> Minden jót, K. F.

A „horgonyzónál” – ahogy Rufus nevezte – vacsoráztak és aludtak, ami valójában egy hajórámpaként szolgáló földsánc volt egy földút letérője végén. A Boskey família meleg szívvel és túláradó vendégszeretettel fogadta őket. A holland látogatók pusztán a sebtében előteremtett ételmennyiség láttán kis híján hanyatt estek. Ráérezve Saskia egyetlen kételyére, Mary azonnal biztosította róla, hogy a grillsütőn sercegő hús nem „lápi koszt”, azaz vadmalacok vagy aligátorok nyesedéke, hanem a helyi kisboltból való, „szavatossági idővel, meg minden”. Boskey-ék pillanatok alatt elborították a folyópartot sátortetőkkel és más tábori alkotmányokkal, melyeket úgy varázsoltak elő a furgonokból és utánfutókból, akár nyulat a bűvészcilinderből. A holmik többségét véletlenül se lehetett rovarbiztosnak vagy légkondicionáltnak nevezni. Amikor eljött a lefekvés ideje, annyi embert zsúfoltak a lakókocsikba, amennyit csak lehetett, és hordozható generátorokra kapcsolták a légkondikat. Rufus és Beau saját kocsijuk vezetőfülkéjében tért nyugovóra, a hátrahajtott üléseken.

Saskia úgy elaludt, mint akit bunkósbottal vertek fejbe. Egy széles ágyon osztozott Amelie-val Rufus lakókocsijában. Amikor hajnali háromkor felriadt, rögtön tudta, hogy búcsút mondhat a további alvásnak. Az időeltolódás és a wacói események kavargó emlékképei egyszerre szakadtak rá. Kimászott az ágyból, igénybe vette a szűkös, de tiszta mellékhelyiséget a kocsi közepén, majd óvatosan átlépett Fenna fölött, aki a nappali/ebédlő rész padlóján aludt. Alastair eltűnt. Saskia kibújt az oldalajtón, halkan becsukta maga mögött, és belelépett a parti homokba. Buta fejjel arra számított, hogy késő éjjelre már kihűl, de melléfogott. A várt csendet nem csak a generátorok zúgása törte meg: a folyópartot beborító susnyásból, amely mindössze a horgonyzót hagyta szabadon, seregnyi élőlény lüktető zsivaja áradt. Valamiféle rovarok lehetnek, gondolta. Errefelé a rovarok jóformán mindenre magyarázatot kínáltak, ami magyarázatot igényelt.

Vaskos narancsszín és kénsárga vezetékek kígyóztak végig a homokban minden lépésénél. Az egyik Boskey furgonjának hátsó ajtajáig futott, majd egy hátizsák méretű egységbe csatlakozott a vezetőfülke tetején, amely halkan zümmögött, és kijelzők pislogtak rajta. Saskia odasétált, és bekukkantott a plató oldalfala mögé. Alastair hevert ott, mély álomba merülve. Csupán arcának oválisa derengett ki a szúnyogháló fátyla mögül. A teste többi részét egy vaskos, de alakját követő öltözék fedte, rugalmas szövetéből apró csövek lógtak, amelyek vastag köldökzsinórba fonódtak a bal csípőjén: a csatlakozásból egy még vastagabb cső kígyózott fel a doromboló hátizsákhoz. Bizonyára azért pakolta fel a fülke tetejére, hogy a forró levegőt egyenesen a nem sokkal hűvösebb légkörbe fújja. A jelek szerint képtelen volt elaludni az utánfutó tömegnyomorában, ezért az éjszaka folyamán kiosont, és felhúzta ezt a talajruhát. Beépített akkumulátorról működött, de ha az ember huzamosabb ideig egy helyben tartózkodott, több értelme volt bedugni egy konnektorba, ahogy Alastair is tette. Saskia irigyelte hűs, nyugodt álmáért. Ámbár biztosra vette, hogy úgysem tudna visszaaludni, így aztán nem követte a férfi példáját.

Amint kilépett az utánfutóból, rovarok serege lepte el gombostűfejnyitől a kisujj méretűig, ezért egyenesen megcélozta az egyik sátortetőt, amelyet szúnyogháló fala vett körül. Az összes ajánlott védőoltást megkapta a texasi úthoz – dengue, Zika, a legújabb és legdurvább Covid, az idei maláriavakcina –, de a rovarcsípések kínján cseppet sem enyhített a tudat, hogy immunis az általuk közvetített összes nyavalyára. Becipzárazta a hálót maga után, és letelepedett egy összecsukható kempingszékre. Feltépett ásványvízgöngyöleg hevert nem messze tőle az oldalán, mintha csak egy helikopterből dobták volna le. Kirángatott egy palackot, felnyitotta, és egyetlen hajtásra szinte teljesen kiitta. Még nem volt kiszáradva, de nem sok hiányzott hozzá. A távolban puskalövés dörrent.

Énjének egy része még mindig nem tudta elhinni, hogy itt emberek laknak. Lehet ennél környezetrombolóbban élni? Petrolkémiai anyagokból készült palackból issza a vizet. Hajnali háromkor még mindig akkora volt a hőség, hogy csak gőzerővel működő légkondicionálók mellett lehetett aludni, amelyeket benzinfaló generátorok tápláltak. A légkondik és a generátorok temérdek hőt bocsátottak a légkörbe. A vacsoránál Rufus – fegyelmezett, tárgyilagos, szinte már tanár bácsis módon – beszámolt nekik a tűzhangyákról és a reléválságról. A desszertet Beau meséje körítette a methgátorokról, sokkal ízesebb tálalásban.

A hallottak alapján Texas alig tűnt csábítóbb helynek a Vénusz felszínénél. De Saskia tisztában volt azzal, hogy népe olyan régóta él már egy fenntarthatatlan országban, hogy jóformán nem is tudják, milyen az élet máshol. Ha elzárnák az Északi-tengert féken tartó szivattyúkat, hazája három nap alatt víz alá kerülne. Nem lenne hová menekülni. Ehhez képest még Texas is önellátóbb világnak számított: nagyobbrészt a tengerszint fölött helyezkedett el, volt saját olajtermelése, és ha kifogynak minden szénhidrogénből, még mindig ott lesz a korlátlan szél- és napenergia.

De az óceánt nem tudták visszatartani. Márpedig ezen a téren a hollandok szolgálhattak néhány tanáccsal számukra.

És ha már itt tartott: mivel Hollandiában lassan a nap közepén jártak, elővett egy szemüveget, és bejelentkezett. Elsőként arról győződött meg, hogy sehol egy címlaphír a Wacóban légi balesetet szenvedett királynőről. A helyi lap természetesen beszámolt a balesetről, de egy szót sem írtak az utasokról. Willem egy brit chartercégtől bérelte a gépet, amely híres volt a diszkréciójáról. Akik rendszeresen röpködtek ilyen magángépekkel, rendszerint nem kívánták közhírré tenni a nevüket és úti céljukat a világhálón böngésző repülővadászoknak, így aztán többrétegnyi ködösítés állt a rendelkezésükre.

Miután Saskia meggyőződött inkognitójuk sértetlenségéről, lazításképpen átfutotta a holland híreket és focieredményeket, majd küldött egy rövid, ám szeretetteli üzenetet Lottének, a tizenhat éves lányának, aki minden bizonnyal ügyet sem fog rá vetni. Nem mintha a személyisége vagy a kapcsolatuk olyan borzasztó lenne. Egyszerűen kamasz, következésképp élete nagy részét egy másik univerzumban tölti.

Ám alig egy perccel később kapott egy mosolygó szmájlit: a kis szívélyes fénykör úgy ragyogott Texas éjjeli egén, akár egy tojássárgája, annyi melegséggel töltve el Saskia szívét, hogy percek alatt ismét álomba merült.

A hercegnőt valójában Charlotte Emma Sophiának hívták, de a családban mindenkinek olyan bőségesen kijutott keresztnévből, hogy elkerülhetetlen volt valami becenév helyettük: a Lotte egyszerűen az első név rövidítéséből jött.

A Frederika Mathilde Louisa Saskia már nem volt ilyen könnyű eset. A „Freddie” szóba sem jöhetett. A „Riká”-t szívből gyűlölte. A Mathilde-nál választhatott volna a „Mattie” és a „Tillie” között, de egyikért sem rajongott. Egy ideig Lou-nak szólították, és az idősebb rokonok némelyike még mindig ezt használta.

Amikor a „Saskia” a sor végéhez csapódott a keresztelés idején, sokan felháborodással, sőt döbbenettel fogadták. Nem éppen királynőhöz méltó név volt. Habár rangos múlttal büszkélkedett – Rembrandt feleségét is Saskiának hívták –, mára meglehetősen közkeletű lett: főleg a tanyasi asszonyok körében. A királyi ház családfáján egyetlen példa sem akadt a Saskiára: egyik szeretett nagynénje tiszteletére kapta, aki közemberként házasodott be a famíliába. Mondhatni a hátsó ajtón osont be a palotába. A cselédbejárón.

Az emberek sokféleképpen vélekedtek a királynő negyedik nevéről, már akiket egyáltalán érdekelt. A sznobok nem tartották eléggé illendőnek. Időnként, egy-egy mélynyomott meghívón vagy bemutatáson intenciózusan kihagyták a sorból. Saskia ezeket a célzásokat többnyire rossz néven vette, és megjegyezte magának. Főleg, mivel imádta Saskia nénit.

Az egyszerűbb emberek azonban többnyire kedvelték a negyedik nevét, mivel közös pontnak tekintették. Persze a bulvársajtóban vagy Twitter-bejegyzésekben nemegyszer lekezelően használták, olyasféle csípős iróniával, ahogyan Erzsébet királynőt néhanap leböskézték. A sznobok arra használták, hogy finoman az orra alá dörgöljék, nem elég királynői. De a hétköznapi hollandok – már akiknek egyáltalán kedvező véleménye volt a királyságról – inkább arra utaltak használatával, hogy a szemükben királynőjük, mindent egybevéve, „norMÁL”. Akik pedig élből utálták, úgyis csak „Frédi néninek” csúfolták.

A szűk belső kör legszívesebben Saskiának hívta. Amikor Wacóban Amelia megkérdezte, akkor hogyan szólítsa, Frederika Mathilde Louisa Saskia gondolkodás nélkül vágta rá a Saskiát. Amelia pedig egy sor különböző okból hökkent meg tőle. Elsősorban azért, mert addig a pillanatig a testőrnő álmában sem merte volna így szólítani az uralkodónőt. Csupán egy tucatnyi tagból álló baráti kör és a fiatalabb családtagok éltek vele, és még ők is kissé frivolnak tartották. De a parancs az parancs. Így hát Amelia és a többiek erőt vettek magukon: csupán elvétve, nyelvbotlásként csúszott be egy mevrouw vagy ne adj’ isten egy Uwe Majesteit. Szerencsére itt úgysem tudták, mit jelentenek.

Rufus természetesen csak Saskiaként mutatta be a Boskey családnak. Bár jelenleg csak egy kódnév volt, valahol a lelke mélyén a királynő úgy érezte, ez a valódi neve, és örömmel töltötte el, hogy így szólítják.

Saskia verejtékben úszva riadt fel a készülő reggeli hangzavarára és illatáradatára. Az idő pompás volt (bár kissé fülledt), de a Mexikói-öbölre éjjel lecsapott a hurrikán, épp csak annyira elkerülve dél felől Houstont, hogy ne számítson közvetlen csapásnak a kimutatásokban. A felhőszakadás és a vihardagály viszont még mindig komoly veszélyt jelentett.

Louisiana keleti részét is feldúlta a hurrikán széle, ahol a Boskey család élt. A helyi hálózatok hírei szerint árvíz tombolt az egész vidéken. De Boskey-ék mutattak néhány képet az otthonukról: hat méter magas oszlopokon állt. Amíg ki nem dönti őket egy arra sodródó jármű, fatörzs vagy egy másik ház, amelyik nem állt lábakon, nincs miért aggódniuk.

Houston külterületein számos olyan rész akadt, ahol a városba tartó széles, sugárirányú autópályák sávjait egyetlen gombnyomással ellenkező irányúra lehetett váltani, ha netán evakuálni kellene a lakosságot. Mondjuk egy hatalmas sztráda, ahol öt sáv vitt be a városba, és öt sáv vitt ki belőle, pillanatok alatt egyetlen tízsávos, egyirányú behemóttá változott, mintha valami gyorsforgalmi tűzoltótömlő lenne, amelyen keresztül a lakosság kizúdulhat a magasabb és szárazabb peremvidékekre. Pontosabban – mivel Houstonról volt szó – inkább tizennégy vagy tizennyolc sávos behemóttá. Nos, ezt a gombot már tegnap megnyomták. Így hát miközben Saskia és stábja legalább olyan sebességgel tömte magába a reggelit, mint ahogyan Mary és a veje, Reggie eléjük pakolták, Rufus laptopjának monitorjára tapadva nézték a webkamera-felvételeket egy hatalmas, egyirányú közlekedési dugóról valami síkság közepén, mintegy hatvan kilométerre Houstontól nyugatra. A kamera folytonosan billegett, minden bizonnyal a viharos széllökésektől. A kép rendszeresen elmosódott vagy szétesett a statikus zaj hullámaitól. Eredendően a felhőszakadás okozta, amely olyan erővel zuhogott, hogy minden fényt elhomályosított. Amikor elcsitult egy időre, a vörös féklámpák egész galaxisa ragyogott fel előttük.

Ám ahol ők ültek, meleg volt, hét ágra sütött a nap, és szellő se rezdült, csupán messze a déli égbolton gyülekeztek a vihart ígérő felhők.

– Elég furának találhatják ezt, hollandus létükre… – jegyezte meg Mary, kihasználva egy szusszanást két fogás között. A cajun család csupán annyit tudott, hogy vendégeik Hollandiából jöttek, Rufus nem árult el többet.

Saskia legyűrte az ingert, hogy kijavítsa a nem éppen udvarias „hollandus”-t.

– Meglepné, milyen sokban hasonlítunk. Hollandia egyes részein pont ilyen nyitott furgonokkal járnak a gazdák boltba, és… – már majdnem hozzátette, hogy „templomba”, de rájött, hogy ezeknél az embereknél a vallás ingoványos talajnak számít, ezért inkább így folytatta: – nagyon konzervatív, istenfélő népek.

– Megvan a saját bibliaövezetük, mi? – vágta rá Mary egy bólintással.

– Pontosan.

– Maguk shellesek? – kérdezte Reggie.

– Sales-esek? – Saskia nem igazán értette az erős akcentust, azt hitte, Reggie valami értékesítőnek nézi őket.

– Szerintem a Holland Királyi Shellre gondol – szólt közbe Alastair, alig leplezett vigyorral. – Talán hallott már róluk.

Saskia családja a Shell alapítói közé tartozott – így került a cég nevébe a „Királyi” jelző –, és jelentős részt birtokolt a részvényeiből.

– Találkozója van valami hollandussal Houstonban, tuti nekik dolgozik az ipse – mondta Reggie egy kacsintással.

– Így is mondhatjuk – felelte Saskia. – Igen, végül is igaz, némiképp kapcsolatban állok a céggel.

De máris rájött, hogy a Boskey család, a maguk udvarias és körülményes módján, megpróbálják az üzletre terelni a beszélgetést. Nem mintha pénzt akarnának kicsikarni a holland hajótöröttektől – úgy tűnt, ez meg sem fordul a fejükben –, inkább csak abban az értelemben, hogy kiderítsék, mire megy ki ez az egész, és mit kéne lépniük. Másképp fogalmazva: hogyan tudnának a lehető legillendőbb módon megszabadulni a felelősségtől, amit lelkesen felvállaltak, amikor befogadták a külföldi menekülteket. Ameddig ezen a homokpadon táboroznak, egy tapodtat sem kerülnek közelebb Houstonhoz. Sőt mi több, a Charles-tóhoz sem, ahol a klán többi része már bizonyára alig várta, hogy hazaérjenek. Az általános terv szerint az elkövetkező napokban egy rakás Boskey, a barátaik és üzletfeleik összeverődnek Houstonban egy átkaroló hadművelet során. Épp mihelyst a vihar elcsitul, ám még idejében, hogy segítségükre lehessenek az árvíz áldozatainak.

Márpedig ha ez a céljuk, ideje útra kelniük. A Brazos ugyanis igencsak kanyargós folyó volt, így aztán a vízi út lényegesen hosszabbra nyúlt, mint toronyiránt a sztrádán. Ha azonnal elindulnak, és éjjel-nappal úton vannak, még épp nem csúsznak ki az időből. Szívesen látták Saskiát és csapatát a fedélzeten, de csak ha megértik, hogy nem sétahajókázás vár rájuk: ettől kezdve kizárólag azért fognak megállni, hogy tankoljanak.

Saskia megtanácskozta a helyzetet a stábbal. Nem tartott sokáig. Az időjárás megkötötte a kezüket. Legalább két napot el kellett még tölteniük. Meglapulhattak volna valamelyik helyi hotelben, már ha akad még üres szoba, mert bármilyen messze is voltak Houstontól, rengetegen kerestek szállást. Ha viszont a Boskey családdal maradnak, meglesz a szállásuk, a fuvarjuk Houstonig, és nem kell tartaniuk a nyilvánosságtól. Amennyiben kiszivárogna a holland sajtó felé, hogy a királynő Texasba utazott, még mindig kiadhatnak egy videóközleményt arról, hogy a katasztrófa áldozatainak segít, ami a) cseppet sem meglepő egy királynőtől, b) pontosan megfelel a holland nép jóformán veleszületett és halálig tartó félelmének a víz alá kerüléstől.

A királynő nem sokat habozott a döntéssel. Segítettek lebontani és felpakolni a tábort, majd dél felé vették az irányt. Rufus is a karavánnal tartott. Az utánfutójában csak akkor lehetett bárki, ha leparkolta, menet közben tiltott zónát jelentett. Akárcsak a pontonhajó, amelyet szállíthattak az autópályán, de kizárólag üresen. Ezért az emberek az út túlnyomó részét vízi járműveken tették meg, és csak elvétve tartottak pihenőt. A kocsik az előőrsöt jelentették, azokkal szerezték be a benzint, élelmet, sört és egyéb fogyasztási cikkeket, majd átpakoltak mindent ott, ahol az autóút összeért a folyóval. Újabb cajunök csatlakoztak hozzájuk, újabb csónakokat vontatva, így aztán a karaván egyre gyarapodott, földön és vízen egyaránt. Alastair és Fenna általában az anyósülésekre pályázott a légkondis vezetőfülkékben. Saskia többnyire a pontonhajón utazott, oldalán Ameliával, a talajruhák oltalmára bízva magukat a nap legforróbb időszakában.

Egy talajruha nem is annyira öltözék, mint inkább egy halom alkatrészből álló berendezés volt, amelyet többféle módon összeszerelhettek a körülményektől függően. A hűtőrendszer csak akkor működött, ha hőt tudott leadni a környezetnek. Alapesetben ez úgy történt, hogy egy csövön át kifújta a forró levegőt, de a jelen körülmények között, amikor alig egy lépésre voltak a víztől, a léghűtéses rendszert kicserélhették egy modulra, amely ugyanezt a funkciót vízhűtéssel végezte. A vezetékrendszer lehetővé tette, hogy a felhevült részeket a Brazosba lógassák a hajó oldalán keresztül, csak arra kellett ügyelni, hogy a használók lehetőleg a fenekükön maradjanak. Nem mintha annyi hely lett volna mászkálásra egy ekkora járműben, szóval ez nem jelentett különösebb kihívást.

{1} Szász Imre fordítása