SZEPES MÁRIA

Az áldozat mágiája

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.
A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-599-9 (epub)

ISBN 978-963-529-600-2 (mobi)

Az áldozat mágiája

Nincsen senkiben nagyobb szeretet annál,
Mintha valaki életét adja az ő barátaiért.

JÁNOS EVANGÉLIUMA 15,13

Nyitány

E kötetben az áldozat jelentőségét helyezzük különleges fénybe, mert ebben rejlik az egyik legfontosabb mágikus kulcs. E kulcs nélkül egyetlen lépést sem tehetünk előre bármilyen elérendő cél felé.

Az áldozat mágiáját olvasóink egy része mélyen megértette, és aszerint cselekedett. Egyeseknek az egész életét megváltoztatta a mágiasorozat. Noha fizikailag a legelfoglaltabbak közé tartoznak, kimeríthetetlen szorgalommal folytatják gyakorlataikat, beleszövik relatív létük minden mozzanatába. Fáradoznak, tanulmányt írnak, fordítanak. Áldozatuknak nem fizikai, elméleti, hanem sorsformáló, morális értéke van. Megértették, mit kíván tőlük sajátos feladatuk. Milyen cél felé tereli őket megismerésük fénye, mi a tétje annak, hogy a legmagasabb eszmeiség tűzjellel megjelölt választottjaivá lettek. Ezért kíséreljük meg világosan, részletesen feltárni az áldozat rejtett értelmét, hogy miért van rá szükség. Miért kell a legnagyobb komolysággal számot vetnünk vele fejlődésünk érdekében.

Az áldozatra elsősorban magának az áldozónak van szüksége. Ami áldozatából másokat érint, fontos, de másodlagos mozzanata a lekötött erők felszabadításának.

VOODOO-OLTÁROK

Fizikai életünk úgyszólván minden pillanata önkéntes vagy kényszerű áldozatok sorozatából áll olyan bálványok előtt, amelyek elszívják energiáinkat, s leigázott, kivérzett rabszolgákká tesznek bennünket. Ahogy a homokóra homokszemei leperegnek az üveglombik alsó zónájába, úgy hull alá minden magasabb erőnk testi szükségleteink, fizikai igényeink, ingereink szolgálata során, ernyedten és ellenállás nélkül. A felső lombik lassan kiürül, s a leomló homokszemek szörnyű súlyponttá nehezülnek a mélységben. Ez az az állapot, amikor mindenre jut időnk, erőnk, érdeklődésünk, kedvünk, pénzünk, hitünk, ami érzékeinket, hiúságunkat, érvényesülésünket, kényelmünket jelenti, csak éppen éhező szellemünk, sivataggá lett, kísértetiessé nyomorodott mentális képességeink újjáélesztésére nincs egyetlen pillanatunk sem. Nincs egyetlen feláldozni való lomunk, érdekkapcsolatunk, kéjtárgyunk, élvezeti cikkünk sem. Önmagába csavarodó, zsákmányát elnyelt óriáskígyóként veszteglünk így, nehéz álomba merülten. Egoközpontunk spirálbörtönében oszló hulla erjed: a mulandóság, a holtpontra jutott önzés, maga a halál. E személyiséggörcs, összeszorított, szubjektív ököl azonban olyan feszültséggel telt, végletté vált embléma a szüntelenül cserélődő, vérkeringésként cirkuláló erők áramában, amely sorsot provokál. Ezek az önmagukba csavarodó kígyóábrák idézték önnön végletüket a világra, a könyörtelen demagógiával operáló, anyagra épült csoportszellem malmait, amelyek a kényszerrel feltört, egocentrikus zárlatból energiaesszenciát préselnek saját bálványaik életben tartására.

Az emberiség történetének minden nagy hódítója, uralkodója, erőszakos eszmeáramlata az önzésükbe zártan gubbasztó egyénektől kizsarolt erőből szerezte hatalmát. A tudatlanságtól elvakult ember félelmetes fekete mágia áldozata évezredek óta. Energiáit, szellemi és érzelmi szuverenitását e démoni zsarnokok vetik a legveszedelmesebb kalandokba anélkül, hogy feltámadna benne a kérdés: „Miért sodródom oda, ahová nem akarok menni? Miért kényszerülök mindig olyasmire, ami boldogtalanná tesz? Miért eszem olyan ételt, amely megbetegít vagy éhesen hagy? Miért mondok igent olyan hatásoknak, amelyek elpusztítanak? Micsoda varázslat korbácsolt arra, hogy titkos, mitikus sejtelmeim fonalát minduntalan elengedjem, s futó lidércláng után kapkodjak?”

SZAKRÁLIS ÁLDOZATOK

Tanulmányainkból tudjuk, hogy karmánk a saját tetteinkből születik, jellemünk állapotából fonódik körénk. Eseményei aszerint alakulnak, amilyen mértékben képesek vagyunk megváltoztatni karakterüket. Ha pszichikai alkatunk átalakul, átfinomul, a belőle vetülő karma színei is megenyhülnek. Drasztikus, fizikai retorziókból sokkal elvontabb, szelídebb lélektani folyamatokká nemesednek. Amikor a saját sorsának bonyodalmaiba szőtt, erőitől kivérzett ember először ébred rá az előbb felvetett kérdésekre, ettől a felismeréstől tehetetlensége még nem válik erővé. Mint ahogy a menekvés puszta elgondolása senkit sem emel ki a szakadékból, ahová zuhant. A kiemelkedés mentőkötele az önkéntesen hozott, tudatos áldozat. Az áldozat tesz Mágussá. Sorsát pedig csak a Mágus változtathatja meg.

MI A MÁGIKUS ÁLDOZAT?

Mágikus áldozat az, amikor valami olyat teszünk, amire sem a körülmények, sem egészségi állapotunk nem kényszerít bennünket; fizikai érdekeinkkel, kényelemszeretetünkkel, kéjszerző hajlamunkkal, hiúságunkkal vagy személyes becsvágyainkkal ellentétes, világi megítélés szerint esetleg értelmetlen, és semmi anyagi hasznot nem jelent. Amit nem kell megtennünk. Nem kellemes megtennünk. Ami talán fájdalmas, fárasztó. Nem hoz sikert. Csak szolgálat – elismerés nélkül. Adomány – ellenszolgáltatás nélkül. Önfeláldozás – hála nélkül. A léleknek, a jellemnek ez az elmondhatatlanul különös aszkézise, e titokzatos és emberfeletti hősiessége az, amely a mágikus gyümölcsöt termi. Amely rejtélyes szellemkezekkel kioldja anyaghoz kötött, sajgó idegszálainkat. Finom sebészujjakkal kiszabadítja húsunkból a félelemhorgokat. Antitoxinnal közömbösíti beidegzett rossz szokásaink mérgét, és saját gyermekes igényeink, indulataink fölé emel bennünket. Aki belül így szabaddá lett, arról kívül is lehullanak a bilincsek.

A puszta szavakkal való áldozathozatal azonban nem áldozathozatal. A közömbös és felelősségmegváltó jótékonykodás nem áldozat. Amit adunk, önmagunkból kell adnunk, úgy, hogy még forró a vágyainktól, kegyeletünktől, vérünktől, verejtékünktől és könnyeinktől.

Ez a felszabadulás egyetlen valutája. Szolgálni ellenszolgáltatás nélkül. Dolgozni siker nélkül a dicsőségért, ami a Messiásé bennünk.

A KARMA ÁTHANGOLÁSA

A determináció börtönében sínylődő ember és magasabb életcélja között egyetlen híd ível: az áldozat.

Figyeljük meg a transzcendens missziót teljesítő emberek életét. A munkájukat elősegítő sajátos életkörülményeik magjaként mindenütt meg fogjuk találni az örökké égő tüzet, amely szüntelenül égeti, emészti, áldozatul követeli lényük mulandó részét. Látni fogjuk, mint vetik a tűzbe emberi örömeiket, testi jóllétüket, kényelmüket, megalkuvásaikat, játékaikat. Az ilyen áldozatokra való érettséggel és készséggel nyerték el a feltételeket, amelyek között dolgozhatnak. Amikor választottak, pontosan tudták, hogy mindazt oda kell adniuk, ami az átlagembernek kívánatos, sőt nélkülözhetetlen. Tudták, hogy biztonságukat, életüket is kockára kell tenniük, mert ez a feltétele a karma áthangolásának. Akik azonban felismerik e hatalmas csere horderejét, nem sajnálatot éreznek a mágikus ember önemésztő rítusai láttán, hanem nosztalgiát és elragadtatást. Mert mi történik ott, abban a minden éghetőt felemésztő tűzben? Mi hamvad el? Maga a börtön, amelyben fulladozunk. A félelem szörnyei, amelyeknek árnyaitól létünk időszakos tébollyá változik. Kirekesztettségünk képzete, amelynek lázálmában segítségért kiáltozunk, örök útitársaink felénk áradó szeretetétől elzárkózva. Infantilitásunk felelőtlensége és karmaképző őrülete. Teremtő demonomágiánk, amellyel létünket elmondhatatlan szenvedések és tévedések káprázataiba szőttük.

Ha megvizsgáljuk az időben kitűzött céljaink természetét, rá kell jönnünk, hogy közöttük még a ragyogóbb is csak fedőneve az egyetlennek, amely nem hal bele teljesülése pillanatába. Ez a cél önmagunk átvilágítása, legyőzése. A végső gyógyulás és a végső felszabadulás. Nem kirakatban ágáló, mások számára adagolt bölcsességpótlék, amely mögött személyiségünk magányosan és tanácstalanul didereg, hanem élő mágia. Isten feltámadt ereje.

Az ehhez a célhoz vezető minden lépés áldozat. Önkéntes, tudatos áldozat. Áldozattal változtathatjuk meg körülményeinket. Áldozattal oldhatjuk meg kötéseinket. Amit feláldozunk, az a miénk. Amibe görcsösen kapaszkodunk, azt elveszítjük.

„Aki meg akarja tartani az ő életét, elveszti azt, s aki odaadja az ő életét énérettem, megnyeri azt”, mondja a Messiás.

Ezért állítottuk, hogy az áldozatra az áldozathozónak van szüksége. Egy darab papírt áldozni nem áldozat. Szavakkal áldozni nem áldozat. Életünket úgyszólván maradéktalanul feláldozzuk puszta létfenntartásunkért – de vajon mit adunk oda a bennünk lenyűgözött Isten váltságdíjaként? Dolgozunk-e dicséret nélkül? Lemondunk-e elégtétel nélkül? Hová vetítjük érdeklődésünket? Mibe fektetjük energiáinkat? Mire építjük hitünket? Mert ahová befektetjük erőinket, oda tartozunk. Az az energiaakkumulátor határozza meg karmánkat, fogságunkat vagy feltámadásunkat.

Az áldozat benső oltárunkra helyezett jelkép. A jelkép egy hatalmas életkör és fejlődési stádium szimbóluma, amely köt, old és leleplez. Az áldozati ajándék egyedüli mértéke, értékmérője a kozmikus morál. A misztérium ezt a tényt akarja tudatosítani. Az áldozat rítusa azonban nem egyetlen, egyszeri alkalmat, hanem szikrát jelent, amelynek célja, hogy az ember egész lényét eksztatikus, többé el nem oltható tűzbe borítsa. Az áldozók élén jár a Messiás. Csak az követheti Őt a Tüzes Úton, aki áldoz, s mint Ő, életét adja a barátaiért.

AZ ÁLDOZAT EZOTÉRIÁJA

A demonomágia így beszél az áldozatról, s ezzel az egyetlen mondattal feltárja az alámerült szellem egész tragédiáját: „A démonkultuszban a legtitokzatosabb dolog az áldozat. Az áldozat által a démon folyton új vérhez és realitáshoz jut.” (W. Charon) Ez történik a világ démoni hatalmasságaival, akik az emberektől szüntelenül élő erőplazmát, vért, idegenergiát kényszerítenek ki áldozatul. Ez történik saját szenvedélyéletünk démonaival, akiket sóvárgásainkkal és gondolatainkkal állandóan kiszolgálunk.

A Teomágia tanítása így hangzik (az idézetek a Bhagavad-gítából valók):

„Az áldozat ad és teremt mindent. A lét titka az áldozatban rejlik.”

„Minden lény lelke minden Isten lelke – az áldozat.” Ezért az áldozatot bemutató pap hatalma korlátlan.

A Bhagavad-gíta így zengeti meg az áldozat halhatatlan zsoltárát:

„Én vagyok az áldozás. Én vagyok az áldozat. Én vagyok az Ősöknek áldozó. Én vagyok az égő fű és a mantram. Én vagyok a vaj. Én vagyok a tűz és az égő áldozat Én vagyok.”

„Kik csak engem imádnak, kik másra nem gondolnak, az ilyen mindig összhangban lévőnek teljes biztonságot adok.”

„Kik a fénylő Lényeket imádják, azokhoz mennek. Az ősökhöz, a Pitrikhez mennek az ősöket imádók. Kik az elementáloknak áldoznak, az elementálokhoz jutnak. Hozzám jönnek a nekem áldozók.”

„Bármivel foglalkozzál, bármivel táplálkozzál, bármit áldozzál, bármit ajándékozzál, bármily lemondást gyakorolj, óh Kauntéja, mindezt nekem ajánlva tedd. Így felszabadulsz a tettek bilincseitől, mely jó és rossz gyümölcsöt hoz. A lemondás jógája által eléred a harmóniát. Ha szabad leszel, hozzám jössz.”

„Szegezd reám elmédet, bízzál bennem, áldozz nekem, borulj le előttem, így összhangba jutsz az önvalóval, s mindenek feletti célodat, engem elérsz.”

Agyantennák

Az emberi agy sok milliárd agysejtjének csodáját csak az utóbbi évtizedekben kezdték feltárni a kutatók. Koránt sincsenek túl azonban az első eredményesebb kísérleteken, a működését illető néhány technikai felismerésen, noha tudják, hogy az agy a biosz egyik legnagyobb remekműve az emberi organizmus zárlatában. Azzal is tisztában vannak, hogy az értelem csak nagyon kis részben használja fel e biomágikus komputer korlátlan lehetőségeit.

W. Charon szerint agyunk a legtökéletesebb dimenziógép, amelyből huszonnégy dimenzió felé nyílnak kapuk. S a dimenziók nem mások, mint tudatunk észlelésmódjának mélyebb vagy magasabb rezgései. Bizonyos, s ezt maguk a kísérletezők, az egyre tökéletesebb komputerek tervezői is állítják, hogy az egész kibernetika az emberi agy modellje alapján született. De azt sem tagadják, hogy a legragyogóbb kibernetikai remekművek sem érhetik utol soha az agy bonyolult, csodálatos szerkezetét. Még akkor sem, ha azok bizonyos matematikai műveleteket szédületes gyorsasággal végeznek el. Diagnosztizálnak, fordítanak, kizárnak, összesítenek, hibákat tárnak fel. Az emberi munkaerőt nagymértékben szükségtelenné téve, egész üzemek mechanizmusát mozgatják, ellenőrzik; kommunikálnak, rajzolnak, zenét komponálnak, s valamennyi emberi konfliktus közül az összes lehetséges ütközést variálni képesek. Egyet azonban nem tudnak – azon túl sem, hogy az élő agysejtek és idegközpontok komplex mechanizmusának létrehozása maga is képtelenség. Lehetetlen, hogy teljesen önállóan, működés közben változtatni tudjanak a már beprogramozott folyamatokon. Lehetetlen, hogy az öntudat, a magasabb rendű eszmélet fellobbantsa bennük az intuíciót és a képzelet zseniális villanásait. Teljességgel kizárt, hogy konstrukciójukban emberen túli, új felismerések megvilágosodása menjen végbe.

Mi azonban, esendő, halandó emberek, sorsunk buktatói között itt küszködő, biológiailag időzített fizikumunkban hordozzuk e misztériumot. Akkor is, ha agyunk hatalmas kiterjedéseit szűrők fedik, képességeink lappangó energiáit árnyék borítja.

Úgy érzem, ideje volna, hogy megpróbáljunk tudatosan eltávolítani néhány szűrőt agyunk dimenziógépéről, s tudatunk tágításával használatba vegyünk olyan kiterjedéseket, amelyek képzeletünkből nyílnak a végtelen felé. Annál is inkább szükséges, sőt életfontosságú napi gyakorlat ez, mert nemcsak agyunknak, hanem egészséges, tevékeny létünknek is feltétele, hogy kreatív módon állandóan használjuk, foglalkoztassuk elménket. Képzeletünk nagy arkánuma legkésőbbi korunkig regenerálóképessé tesz bennünket, annak ellenére, hogy e szellemi elixír célja nem a test örök életének megszerzése, hanem mindössze annyi, hogy mai, veszélyeztetett létünkben tovább szolgálhassunk egy személyiségünknél jelentősebb ügyet: a civilizáció öngyilkosságának megakadályozását. E gyakorlat persze nem azt jelenti, hogy a korral, az öregedéssel járó tünetek elkerülnek bennünket. Ahogy idősebbek leszünk, úgy válunk egyre feledékenyebbé. De nem mindegy, mit felejtünk el. Lényegtelen dolgok sokszor kiesnek emlékezetünkből. Vigyáznunk kell azonban, hogy az igazán fontosak utolsó földi percünkig a mieink maradjanak. S ezért érdemes erőfeszítéseket tennünk. Valójában csakis ezért érdemes!

Gondolkodó barátaimmal sokszor beszélgettünk arról, mi az értelme „többletérzékszerveink” életre keltésének, ami szívós törekvést, kitartást, állandó gyakorlatot igényel. S rájöttünk, hogy ez a stúdium, koncentráció, meditáció önmagáért fizet. Megajándékoz bennünket. Kevesebbért sokkal többet ad. Abból a hasonlatból indultunk ki néhányszor, mit jelentett a süketnéma, vak Helen Kellernek a sötét némaságból, a közlésre, emberi kapcsolatok teremtésére képtelen gyermeki tombolásból a sóváran kitartó, okos, tehetséges szellemével, s persze áldozatkész tanítói segítségével úgy kiemelkedni, hogy világraszóló csoda, zeneértő, zeneélvező ember, nagyszerű író, képzett, sok diplomát szerzett híresség lett belőle, s nem utolsósorban vakok, süketnémák százezreinek vigasza és mintaképe. A hasonlat azért tartalmaz oly megrendítő igazságot, mert megvilágító példát mutat az emberi tudat beszűkült, tragikus nyomorékságára, s lejátssza előttünk e bénultságból való szabadulás misztériumát.

Helen Keller három érzékszervvel kevesebbel született, mint a létforma úgynevezett normális emberei. E „normális emberek” legnagyobb része azonban az igazi kommunikáció szempontjából éppoly vak és süketnéma, mint Helen Keller volt. S a derengő látás, szinte egy „harmadik szem” segítségével, a táguló tudat, a megérzések, az áthallások, a gondolatváltás, a képzeletmágia az övéhez hasonló gyógyulás, a minden kirekesztettségből való fokozatos szabadulás tünetei. Próbáljuk meg mi is kibetűzni életté alvadt álmaink, sorsunk s a körülöttünk végbemenő események összefüggéseinek hieroglifáit.

Az emberi agyban az öregedés következtében mutatkozó degenerációs tünetek nagyon hasonlók a csendkamrába zárt fiatal médiumokban lejátszódó jelenségekhez. Öt érzékszervük tompulásával racionális tudatuk egyszerűen kikapcsolódik, s helyébe lép valami más: a vizionárius tudat. Ez az észlelési mód olyan dimenziókból emel ki jelképeket, amelyeket öt érzékszervük elfed előlük. E mesterségesen előhívott víziók azonban éppúgy, mint a különféle narkotikumok által létrehozott eksztatikus vagy pokoli „utazások”, Mája káprázatvilágában, a megkülönböztetés kontrollja és érett, magasrendű szellemi célok nélkül a legkülönfélébb pszichikai balesetek, katasztrófák okozói lehetnek. A többletérzékszerveket életre hívó praxis, a maga ellenőrzési és szűrőrendszerével, ellenkező oldalról közelíti meg világosan felismert célját.

E cél az, hogy képzelete mágikus erőit életre keltő, tudattágító operációival töredéklétét, vakságát, az ultrahangok égi zengéséből kizárt hallását a teljességet átfogó látássá, hallássá, univerzális erőkkel való kommunikációvá változtassa. Ami annyit jelent, hogy tudatos gyakorlattal agya homályba merült perifériáit, latens agysejtjeit fokozatosan megvilágítja, bekapcsolja gondolat- és érzelemvilága keringésébe.

Az ilyenfajta gyakorlat természetesen pozitív módon hat vissza az agy teljes sejtállományára: felfrissíti, ha az öregség minden tünetét nem is rekesztheti ki, hiszen testünk halandó. Vizionárius tudatunk, képzeletünk azonban nem a mulandósághoz, hanem az örök folyamatosságba szőtt, végtelen kiterjedésekhez tartozik. Egyre több üzenet rezeg át lényünkön a halhatatlan életből. Azt, hogy az élet örök, nem egzaltált hiszékenység, hanem a természettudomány kísérleti tényei bizonyítják az anyag és az energia megmaradásának elvével. Az anyag, az energia egyetlen paránya sem vész el soha, hanem átváltozik. Ma már enkefalográffal mérik a gondolatrezgéseket. S mi a rezgés? Energia. Az elvész, megsemmisül? Persze azt, hogy az „intellektus” rezgései mivé változnak át, egyéni kutatásokkal, saját élmények árán kell eldöntenie minden egyes embernek.

S még egy kérdés, amelyen érdemes volna elgondolkodni valamennyi értelmes halandónak: ha modern civilizációnk nagyszerű, okos gépei mögött feltétlenül programozó mérnök áll, s modelljük az agy, vajon a természet e csodálatos műve mögött nem rejtőzik-e láthatatlan mérnök?

Heisenberg, korunk egyik legkiválóbb fizikusa szerint a fizika csak tüneteket, okozatokat regisztrál. Ezért a fizika végösszege a metafizika. A filozófia. Ilyenformán a látható dolgok gyökere az elme láthatatlan dimenzióiban található. Nem volna-e okos, reményt nyújtó, de nem önáltató törekvés a bennünk kínálkozó Ariadné-fonalat követnünk, hogy megismerjük általa létünk valódi értelmét?

Ne felejtsük el: minden útvesztő nyitott, befelé és fölfelé.

A kozmosz üzenete

A világtudat tágulása ma már valamennyi létsíkon nyíltan megmutatkozó jelenség. Nemcsak a szellemi elit érdeklődési köre növekszik robbanásszerűen, hanem az „utca emberének” gondolatvilága is kozmocentrikus tendenciákat mutat.

A föld globális organizmusában új „érzékszerv” érett meg és kezdett el működni. E működés, a pubertás erjedéséhez hasonlóan, teljesen átalakítja bolygónk mentalitását.

E többkiterjedésű látásmód azonban nem egyedül a jövőbe vetít éles reflektorsugarat, hanem időtlen misztériumok értelmét is felfedi. Mert amint örök dolgokra vetül fény, a ráció idő-tér határai elmosódnak, s a magasabb szemlélet előtt kibontakozik a jelenségek plasztikus ősmintája.

A látható formák előbb-utóbb mind porrá omlanak. A történelem eseményei szüntelenül változnak. De a mulandóság hullámverésétől érintetlenül, mágikus erővel emelkedik az idő törvényei fölé az élet-halál kérdése.

E titkok a kozmikus valóság hullámhosszát kapcsolják az emberi tudatba, s létének legmélyebb titkába avatják be: saját isteni eredetébe.

Az ember individuális és közösségi történetében különös hangsúllyal nyilvánul meg e motívum visszatérő rítusa és rejtélyes ellenmozgása a mulandósággal. Az anyagba szövődő ember eltávolodik természete gyökereitől. De matériára épülő civilizációja kibontakozásának arányában szellemi tendenciái dekadenssé válnak. Lelki egészsége megromlik. Zavaros benső élete félelmek s félelem szülte betegségek boszorkányéjévé változik. Halhatatlan eszméktől elrekesztett pszichéjéből, szelleméből kivetülő társadalmi keretét azután éppolyan válságok mérgezik, mint amelyek benne, a projekció gócában erjednek. Sorsának és közösségi konfliktusainak átláthatatlan sötétségét saját tudattalan szorongása és elégedetlensége választja ki ugyanúgy, ahogy a veszélybe került szépia tömény váladékot fecskendezve elsötétíti a vizet maga körül.

Az emberi szellem történetének nem volt még olyan valóban jelentős gondolkodója, aki ne állította volna szilárd meggyőződéssel, hogy az individuum boldogsága, elégedettsége sohasem anyagi külsőségek eredménye. Mert az ideál, amely születése pillanatában fellobban benne: az, hogy életérzése eksztatikus örömmé emelkedjék, s halhatatlanságtudata örök tűzzé váljék benne; a legdúsabb külsőségek között is egyre elérhetetlenebbnek tűnik. A rohanó időben és a labilis térben csak átsodródik saját sorsán. Végtelen gyönyör helyett legfeljebb csak néhány narkotizáló pillanatot él át.