Carsten Henn

A KÖNYVSÉTÁLTATÓ

A mű eredeti címe: Der Buchspazierer

Copyright © Piper Verlag GmbH, München 2020

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

Fordította: N. Kiss Zsuzsa

ISBN 978-963-324-946-8 (papír)

ISBN 978-963-324-947-5 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

A könyvkereskedőknek.

Krízishelyzetben is ellátnak

bennünket egy kivételes táppal

„A regény a hegedű vonója,

a hegedű korpusza az olvasó lelke.”

(Stendhal)

Első fejezet

A maga ura

Úgy tartja a mondás, hogy a könyv megleli olvasóját – ám néha elkel némi útba igazítás. Példát szolgáltatott erre egy nyárutói napon a Városkapu könyvkereskedés is, mely amúgy a városkaputól, pontosabban ennek a lakosság zöme által inkább polgárpukkasztó műalkotásnak vélt maradványától vagy háromutcányira volt található.

Ódon könyvüzlet, több korszakot átívelően épült és bővült. Cirádákkal és gipszstukkókkal ékes falszakasza éppúgy volt, mint kopár kockaéle. A régi és az új, a játékosság és a józanság együttese nem csupán a bolt küllemét jellemezte, hanem a belső terét is. Piros műanyag állványokon DVD-k, CD-k, matt fémpolcokon mangák, metszett üvegvitrinekben földgömbök, elegáns fa könyvszekrényekben kötetek sorakoztak. Kapható volt ezenfelül társasjáték, papíráru, tea, sőt újabban csokoládé is. A zegzugos boltbelsőt egy súlyos, sötét pult, a munkatársak szavajárásával oltár uralta. A barokk éra hagyatékának tetszett. Frontján fafaragás, rusztikus jelenet, vadásztársaság pompás mének hátán, szikár ebek falkájától kísérve űz vaddisznócsürhét.

Ebben a könyvkereskedésben hangzott el tehát a kérdés, amelyért voltaképpen létesült a könyvkereskedés intézménye: – Ajánlana nekem egy jó könyvet? – A kérdést feltevő Ursel Schäfernek amúgy határozott elképzelése volt arról, hogy milyen a jó könyv. Egy, a jó könyv leköti, az ágyban is olvassa, míg le nem ragad a szeme. Kettő, elsírja magát rajta háromszor, de még jobb, ha négyszer. Három, a terjedelem legalább háromszáz oldal, de háromszáznyolcvan oldalnál sohasem több, és négy, a borító nem zöld. A zöld borítójú könyveket jobb el sem kezdeni. Többrendbeli keserű tapasztalatból volt kénytelen leszűrni.

– Készséggel – felelte Sabine Gruber, aki három éve vezette a Városkapu könyvesboltot. – Mit szeret olvasni?

Ursel Schäfernek esze ágában sem volt erről nyilatkozni, elvárta Sabine Grubertől, hogy tudja magától is, hiszen könyvkereskedő, akin számonkérhető némi veleszületett látnoki képesség.

– Mondjon három támpontot, és máris keresek önnek alkalmas olvasmányt. Szerelem? Dél-Anglia? Vagy egy hamisítatlan ponyvát inkább? No?

– Itt van esetleg Kollhoff úr? – tudakolta Ursel Schäfer kissé idegesen. – Ő mindig tudja, mi kell nekem. Ő mindig tudja, kinek mi kell.

– Ma sajnos nincs benn. Kollhoff úr egyébként már csak alkalmilag dolgozik nálunk.

– Milyen kár.

– Tessék, ezt tudnám ajánlani. Családregény, Cornwallban játszódik. Nézze a borítót, a család bűbájos lakóhelye meg az azt körülvevő nagy park látható rajta.

– Zöld – lövellt Ursel Schäfer megrovó pillantást Sabine Gruberre. – Tiszta zöld!

– Mert a cselekmény nagyrészt Durnborough grófjának csodálatos kastélyparkjában játszódik. Az értékelések mind nagyon pozitívak.

Nyílt a nehezen járó ajtó, csilingelni kezdett a kis rézharang. Carl Kollhoff összecsukta az ernyőjét, rutinos mozdulattal lerázta róla a vizet és a tartóba helyezte. Végigpásztázta tekintetével az üzletet, melyet a hazájának szokott nevezni. Felmérte az ügyfeleihez kívánkozó új könyvek mezőnyét. Ezenközben olyan érzése támadt, mintha kagylókat szedegetne a tengerparton. Máris mennyi csábít, hogy valaki felemelje és megtisztogassa a rátapadt homokszemcséktől. Ám egyszerre mellékesek lettek számára, mert észrevette Ursel Schäfert. Ursel Schäfer szívből jövő mosolyt küldött felé, mintha ötvözete lenne mindazon vonzó férfiaknak, akikbe az évek során az általa ajánlott könyvek olvasásakor beleszeretett. Holott Carl egyikükre sem hasonlított. Korábban Carlnak volt egy kis pocakja, de a korral lement, akárcsak a fejéről a haj, mintha megegyeztek volna, hogy egyidejűleg hagyják faképnél. Immáron hetvenkét évesen Carl ösztövér létére is egyre a lötyögőssé vált régi ruháit viselte. Valahai főnöke mondta neki, hovatovább úgy fest, mintha már kizárólag a könyveiben lelhető szavakat venné magához, azoknak a szénhidráttartalma pedig csekély. De mennyi bennük a velő, replikázott Carl.

Carl lábán ormótlan, nehéz cipő volt mindig. Olyan vastag fekete bőrből, olyan szívós talppal, hogy kitartson egy teljes emberéletig. Zokni jófajta, mert az fontos. Olajzöld nadrág hózentrágerrel, hasonló színű galléros kabáttal.

Kalap mindig, halászfejfedő keskeny karimával, amely véd az esőtől meg a kápráztató naptól. Fedél alatt sem tette le soha, csak alváshoz. Nélküle úgy érezte volna, hogy nincsen teljesen felöltözve. Ugyanilyen ritkán mutatkozott a szemüvege nélkül is, melynek keretét évtizedekkel korábban egy régiségboltban vásárolta. Az üveg mögül Carl okos szeme arról árulkodott, hogy túl sokat erőlteti olvasással elégtelen világításnál.

– Kedves hölgyem, mennyire örülök, hogy látom – köszöntötte Ursel Schäfert, és közelebb lépett, mire a nő is tett egy lépést őfelé, el Sabine Grubertől. – Szabad egy könyvet ajánlanom, amely nagyszerű esti olvasmánya lenne?

– A legutóbbi is nagyon tetszett, főleg a végén az a tekintetváltás. Egy csók talán még szebb lett volna megpecsételésül. Na de adott esetben megelégszem a nézéssel is.

– Hiszen annak a tekintetnek a hőfoka még talán túl is tett a csókon. A tekintet perzselhet.

– Csókolózás közben engem ugyan nem! – így Ursel Schäfer, lenyűgözve önnön pajzánságától: már csak elvétve fordult ez elő vele.

– Tessék, ez a könyv – vett ki egyet a kassza melletti rakásból Carl –, amióta csak ki lett ide téve, magára vár. Provence-ban játszódik és árad minden szavából a levendulaillat.

– A bordóvörös kötésű könyvekre esküszöm! Csók van a végén?

– Hát elfecsegtem-e én ilyet valaha is?

– Jaj nem! – Szemrehányó pillantás kíséretében ugyan, de Ursel Schäfer elvette a könyvet Carl kezéből.

Carl persze a világért sem kínált volna Ursel Schäfernek olyat, amelyben nincs hepiend. A kis idegborzolástól azonban, hogy ezúttal esetleg más a végkifejlet, semmi esetre sem akarta megfosztani Ursel Schäfert.

– Úgy örülök, hogy a könyvek még tartják magukat – jelentette ki Ursel Schäfer. – Reméljük, ez így is marad! Hiszen annyi minden változik, és milyen szélsebesen! Mindenki plasztikkártyával fizet már. Mikor én a kasszánál összekeresgélem az aprót, csak néznek rám, mint egy csodabogárra!

– Az írott szó maradandó, Schäfer asszony. Mert bizonyos dolgokat más módon jobban kifejezni lehetetlen. A könyvnyomtatás pedig az eszmék és a történetek legalkalmasabb tartósító eljárása. Évszázadokra szólóan.

Carl Kollhoff szívélyes mosollyal elköszönt, és egy reklámplakátokkal teliragasztott ajtón át bevonult a helyiségbe, amely egyszerre volt raktára és irodája a könyvüzletnek. Az íróasztalon könyvtornyok, a számítógép képernyőjének szélén odaragasztott sárga cédulák garmadája, a falon az éves nagy eseménynaptáron számtalan piros tintás bejegyzés.

Carl könyvei a szokásos fekete műanyag ládában, a legsötétebb sarokban. Korábban ennek a ládának az íróasztalon volt a helye, de miután Sabine átvette édesapjától a bolt vezetését, a láda napról napra közelebb araszolt a legeldugottabb sarokhoz. Ezzel egyidejűleg a tartalma is megcsappant. Már nem sokan rendeltek Carltól könyvet. Évről évre kevesebben.

– Á, jó napot, Kollhoff úr! Mit szól a meccshez? Tizenegyest ilyenér’! Még most is meg tudnám fojtani a bírót!

Leon, a középiskolás gyakornok tartott kifelé a kis személyzeti mosdóból – és vele a cigarettafüst. Bárki más pontosan tudhatta, hogy semmi értelme ilyesmivel jönni Carlnak. Carl ugyanis nem nézett híradót, nem hallgatott rádiót, nem olvasott újságot. A világnak ő egy kissé elveszett, ismerte be néha magának. Amúgy szándékos volt ez részéről, mikor a sok tudósítás alkalmatlan állami vezetőkről, olvadó sarkkörökről, a kitaszítottak gyötrelmeiről már jobban elkeserítette a könyvformába öntött legtragikusabb családi drámánál is. Önvédelemből tette, de persze ettől a világa be is szűkült. Lényegében bő kétszer két kilométert tett ki már csupán, határait nap mint nap végigjárta.

– Ismered azt a csodálatos könyvet a labdarúgásról J. L. Carrtól? – tudakolta Carl, mellőzve a döntőbíró megítélésében a gyakornok melletti állásfoglalást.

– A mi klubunk a témája?

– Nem. A Steeple Sinderby Wanderers.

– Fogalmam sincs, kik azok. Különben sem olvasok könyvet. Csak ha muszáj. Vagyis az iskolai kötelezőket. De ha egy mód van rá, inkább a filmváltozatot nézem meg. – Leon szája fülig szaladt, mintha a tanárral tolna ki ilyenformán, nem saját magával.

– Akkor miért ide jöttél gyakornoknak?

– Mert a nővérem is három éve, egy sarokra lakunk. Közel van. – Leon hallgatott arról, hogy azok, akik nem találnak gyakornoki helyet, két hétig az iskolagondnok mellett teljesítenek szolgálatot. Az iskolagondnok pedig él az alkalommal, hogy a gyakornokokon – mint a teljes diákság képviselőin – megalázó feladatokkal torolja meg az összes falfirkát, pad alá ragasztott rágógumit és bokorba hajított uzsonnamaradékot.

– A nővéred szokott olvasni?

– Mióta itt volt, igen – de velem ez nem fordulhat elő!

Carl somolygott, ugyanis tudta, miért lett olvasó Leon nővére. Valahai főnöke, Gustav Gruber, immáron a Dómpanoráma öregotthon lakója, tévedhetetlen módszert alkalmazott az olvasni vonakodó Leon-félékkel. Letöröltette velük a fóliázott üdvözlőkártyákat, mégpedig egyenként. Ezt a gyakornok annyira unta, hogy kétségbeesetten kapott a könyv után, melyet Gruber bölcs stratégiával a keze ügyébe helyezett. Gustav Gruber mindenkit megtérített. Gustav Gruber a gyerekekkel is boldogult. Carl ellenben szinte földönkívülinek érezte őket. Ez a viszony a saját gyerekkorában sem volt más. És minél távolabb került a gyerekkortól, annál idegenebb, furcsább szerzetek lettek neki a gyerekek.

Leon nővérét az öreg Gruber annak idején egy regénnyel csalta lépre, melyben egy fiatal lány beleszeret egy vámpírba. Leonnak, akiben szemlátomást dühöng a pubertás, ő olyan könyvet csempészne, amelynek borítóján csinos tinilány van, és ritkás a szedése. Az öreg Gruber nem győzte mondani: Mindegy, mit olvasnak, csak olvassanak! Carl nem minden nyomdatermékre tartotta ezt igaznak, hiszen némely két fedél közé kötött eszme egyenesen méreg – ámde sokkalta gyakrabban hordoz gyógyírt a papír. Gyógyírt néhanap olyasmire is, amiről az ember addig nem is sejtette, hogy gyógyítandó.

Óvatosan vette fel Carl a fekete műanyag ládát a sarokból. Aznap mindösszesen három könyvet tartalmazott, elvesztek szinte benne. Carl barna csomagolópapírt és spárgát vett elő, hogy becsomagolja mind a hármat külön-külön, mintha ajándékba adná. Sabine Gruber többször is szólt már neki, hogy hagyja ezt a takarékosság nevében, de Carl kötötte az ebet a karóhoz, hiszen az ügyfelei elvárják. Maga sem vette észre, de megsimogatta a könyveket, mielőtt a vastag papírba kötötte volna.

Majd pedig előszedte olajbarna katonazsákját, melyen nyomot hagytak ugyan az évek, de Carl szeretetteljes, gondos ápolásának hála kifogástalan állapotban leledzett. Üres volt egyelőre, ráncairól azonban lerítt, hogy nem így szokott ez lenni. Carl finoman csúsztatta a könyveket a vastag vászonburokba, melyet előzőleg puha gyapjútakaróval bélelt ki. Mintha éppenséggel kutyakölyköket készülne kiszállítani új gazdáikhoz. A három könyvet úgy rendezte el, hogy a legnagyobb legyen a hátánál és a legkisebb legkívül, mert a hátizsák görbülete abban biztosan nem tesz kárt.

Kifelé menet Carl gondolt egyet és Leonhoz fordult:

– Légy szíves, törölgesd le az üdvözlőkártyákat, Gruber főnökasszony nagyon fog örülni. Legjobb, ha bevonulsz velük ide, akkor nem háborgat senki. Én mindig itt, az íróasztalnál csináltam. – És gyors mozdulattal az asztalra helyezte Nick Hornbytól a Focilázat, melyre a polcon imént tévedt rá a szeme. Hívogatóan zöld futballpálya virított a fedélen – Ursel Schäfer bizonyára egyetlen pillantást is sajnált volna tőle.

Carl Kollhoff a körének nevezte, holott inkább sokszög volt a belvároson át, girbegurba, merő aszimmetria. Ahol a városfal romjai mint aggastyán roncs fogai meredeztek, ott ért neki véget a világ. Negyvenhárom esztendeje nem tette ki innen a lábát, mert minden életszükséglete biztosítva volt.

Carl Kollhoff sokat járt gyalog, és legalább annyit gondolkodott is közben. Néha úgy tűnt fel előtte, hogy a gyaloglás direkt feltétele nála a gondolkodásnak, mintha a macskakövön lépdeléstől pezsdülne meg az agya.

Aki a városban járt-kelt, nem feltétlenül észlelte, ám minden örvös galamb és veréb tudta, hogy a város kör. Az összes régi ház és utcácska a középpontban emelkedő impozáns Dómhoz igazodott. Ha a város egy vasútmodell-terepasztalon helyezkedett volna el, felmerülhetett a gyanú, hogy a Dómnál elvétették a méretarányt. A város kurta dúsgazdagságának idején kezdték építeni. Ám a befejezésig nem tartott ki a virágkor, az egyik torony soha nem készült el.

A házak tiszteletteljesen állták körül a Dómot. A legvénebbjéből egyik-másik még bókolt is kicsit felé. A főkaputól tartották a legnagyobb távolságot, így keletkezett a város legtágasabb, legszebb tere, a Dóm tér.

Carl belépett a térre, és megint jelentkezett az az érzése, hogy figyelik, ahogyan az erdei tisztáson az őz ki van szolgáltatva a leselkedő vadász puskacsövének – ez mosolyra késztette Carlt, mert különben vajmi kevéssé tudta magát őznek elképzelni. A Dóm téren volt legáthatóbb a város jellegzetes szaga. A tizenhetedik században megostromolták, és a legenda szerint egy pék ennek kapcsán alkotta meg a „poros kerék” nevű, zsírban sült süteményt, kerék alakút küllőkkel, csokoládékrémmel töltve, porcukorral meghintve. Kínálta vele az ostromlókat, ily módon tudatva velük a városi lakosság óhaját, miszerint szíveskedjenek felkerekedni. A valóságban ezt a kalóriabombát kétszáz évvel később találták fel, amit okirat is tanúsított, de a régi mondát továbbra is terjesztették és a városba látogatók boldog örömmel elhitték.

Carl ezen a téren tapodta tehát a kockakövet komótosan, egyenletesen. Ha valaki keresztezte az útját, Carl várt, aztán szaporábban szedte a lábát, hogy behozza az időveszteséget. A téren át olyan útvonalat tűzött maga elé, amelyet piacnapon is akadályoztatás nélkül tehetett meg. És amennyire csak lehetett, elkerülte a tér négy „poros kerék” sütödéjét, mert a forró zsírban sülő tészta szagát már egyszerűen nem bírta elviselni.

Carl bekanyarodott a Beethoven utcába, amely inkább csak köz volt, méltatlan a zeneszerző-óriáshoz. A városrendezési hivatal egyik munkatársa az önmegvalósítás jegyében egy teljes utcasort nevezett el híres zeneszerzőkről. Személyes kedvencének, Schubertnek tartva fenn a legszélesebb utat.

Carl Kollhoff nem volt tudatában annak, hogy éppen ekkor ért el világa középpontjába. Kétfelől a 18-as és az 57-es villamos útvonala határolta (mindösszesen hét villamosjárat működött a városban, de a számozás révén közlekedéstechnikailag metropoliszként tetszeleghetett), észak felől a gyorsforgalmi út, a negyedik oldalán pedig a folyó, amely az év túlnyomó részében beérte azzal, hogy festőien nyaldossa partjait, és csupán néhány tavaszi nap erejéig emelte kissé a szintjét. Mint a kölyökoroszlán, amely elbődül már néha, de a hangszálai cserben hagyják.

Carl aznap először a Száli utcába tett kitérőt Christian von Hoheneschhez. Sötét kőtömbökből épült villája kissé hátrább feküdt az utcafronttól, a felületes járókelőnek fel sem tűnt, milyen fejedelmi rezidencia. Kucorgott, akár egy fekete hattyú, amely csak arra vár, hogy kitárhassa pompás szárnyait. A villa mögött a négyzet alakú kert szélében őstölgyfasor állt. Közte három pad, melyek jóvoltából Christian von Hohenesch minden napszakban élvezhette a könyvoldalra eső napsugarat.

Carl tudta Hoheneschről, hogy nagyon gazdag, de azt nem, hogy a város legtehetősebb polgára. Senki sem tudta róla amúgy, beleértve saját személyét, mert nem hasonlítgatta magát másokhoz. A család sok nemzedékkel korábban a folyónál űzött tímármesterségből tollasodott meg, és az iparosodás közepette is sikerült átmentenie a vagyont. Christian von Hohenesch tehát nem kényszerült arra, hogy dolgozzon. Dolgoztak helyette a részvényei meg a kötvényei. Ő csupán a vagyona kezelőit irányította. Mindennap jött a házvezetőnő, főzött és kitakarította azt a néhány helyiséget, amely használatban volt, hetente a kertész, hogy a napfény továbbra is elérjen a könyvoldalakhoz, havonta egyszer a karbantartó-szolgálat. És hétfőtől péntekig megjelent Carl egy-egy új könyvvel, melyet Christian von Hohenesch többnyire be is fejezett másnapra. Carl tudomása szerint Hohenesch időtlen idők óta nem lépte át birodalma határait.

Carl becsengetett, amin azt kell érteni, hogy meghúzott egy rézfogantyút, mire mély hangú kolomp szólalt meg a villa belsejében. Mint mindig, most is időbe telt, mire a házigazda átért a hosszú, sötét előcsarnokon, hogy kinyissa a súlyos, recsegős fakaput, de csupán résnyire. Christian von Hohenesch soha nem lépte át a küszöböt. Szép szál, sötét hajú férfi, nyúlánk, nemes arcélű, határozott állú – a bánat mindazonáltal úgy övezte, mint valami szürke porfelhő. Szokás szerint sötétkék kétsoros öltöny volt rajta, a hajtókájába tűzve egy szál friss fehér orchidea, a lábán tükörfényes fekete bőrcipő, operabálba is elmehetett volna így. Hohenesch sokkalta fiatalabb volt az öltözéke által sugalltnál. Még csak harminchét éves. De legzsengébb kora óta öltönyben járt, neki ez olyan természetes volt, mint másnak a farmer.

– Kollhoff úr, késett. Negyed nyolcban állapodtunk meg – mondta üdvözlésül Hohenesch.

Carl lehorgasztotta a fejét, mondhatni, magától értetődően. Majd óvatosan előhúzta a hátizsákjából a megrendelt könyvet.

– Tessék, az új regény. – Kiegyenesítette a spárga masniját, amely szállítás közben kicsit elferdült.

– Ön ajánlotta. Remélem, jól ítélt. – Hohenesch átvette a könyvet, de nem bontotta ki. A regény Nagy Sándor tanulóidejéről szólt Arisztotelésznél. Hohenesch csakis filozófiai tárgyút olvasott.

Átnyújtotta Carlnak a borravalót, amely a könyv súlyával volt mindenkor arányos. Kinyomozta, hogy ez a rendje.

– Legközelebb legyen pontos. A pontosság a királyok udvariassága.

– Legyen szép az estéje. A viszontlátásra!

– Önnek is minden jót.

Christian von Hohenesch bezárta a nehéz kaput. Innentől a villa lakatlannak látszott.

A házigazda örömest elbeszélgetett volna a könyvekről meg a szerzőkről Carllal, hiszen művelt, jó modorú embernek ismerte, rokon léleknek. De az idők során elszokott a szívélyes szavaktól. Alighanem a nagy villa sok szobájának egyikében felejtette őket.

Carl távozott Christian von Hoheneschtől – azazhogy voltaképp másvalakitől. Carl ugyanis regények tükörképeit látta viszont való világunkban. Számára könyvek szereplői népesítették be a várost, hiába éltek volt ezek merőben más korszakokban és távoli tájakon. Christian von Hohenesch abban a pillanatban, mikor először nyitotta ki előtte a villája kapuját, az ő szemében Jane Austen remekéből, a Büszkeség és balítéletből bukkant elő. Carl imént a tizennyolcadik századi Derbyshire-ben Pemberley-től és lakójától, Fitzwilliam Darcytól vált el, aki gazdag, értelmes úriember, ám kifogástalan modora ellenére is kissé arrogáns és nyers benyomást kelt olykor.

Carl e sajátos vonása onnan eredt, hogy világéletében sok kívánnivalót hagyott a névmemóriája, a regényalakokétól eltekintve. Már az iskolában kiestek a fejéből a tanárok többnyire nem túl hízelgő csúfnevei, úgymint Vécékefe, Morfiumherceg meg Köpetke. Carl merőben más neveket ragasztott rájuk: neki Odüsszeusz meg Trisztán meg Gulliver voltak. Iskolatársaival ellentétben az érettségi után sem hagyott fel a ragadványnevek adományozásával. A fiatal punk a kopott uniformisában, akivel a tanulóideje alatt a könyvüzletbe menet mindig összefutott, neki Švejk volt, a derék katona. A gyümölcsárus asszony, akinél almát vett, a királyné a Hófehérkéből – örvendetes módon eltekintett attól, hogy megmérgezze a portékáját. Carl egyszer csak rádöbbent, hogy a városa irodalmi alakokkal van tele, hogy minden lakosnak megvan az irodalmi megfelelője. Az elkövetkező években ismeretséget köthetett Sherlock Holmesszal, aki a városi kapitányságon a gyilkossági csoportot vezette, sőt Lady Chatterley-vel is, aki nemegyszer áttetsző kimonóban nyitott neki ajtót, és ő, akkor még fiatal férfi, kicsit beléhabarodott. Hanem aztán a nő elhagyta a várost Melki Adso oldalán. Ahab kapitány egy irdatlan vakondnak volt a megszállottja, melyet kertjében hasztalan üldözött. Walter Fabernek, egy súlyos beteg mérnöknek haláláig hordott Carl Dél-Amerikáról szóló könyveket. Monte Cristo grófja pedig egy rácsos ablakú házban lakott, amely azelőtt fogda volt, és az új tulajdonost, mily különös, rabságba vetette a falai között.

Carlnak általában beugrott az alkalmas irodalmi név, még mielőtt a valódit meg bírta volna jegyezni. Szinte mintha védekezett volna a memóriája a profán teher ellen. És amint nevet választott valakinek, a valódit úgyszólván el sem olvasta már. A recehártyától az agyig például Christian von Hohenesch nevének betűi mintegy varázsütésre alakultak át Mr. Darcyéivá anélkül, hogy Carl ennek tudatában lett volna. Csak kivételes helyzetekben engedte a feje irgalmasan, hogy világi nevet csiholjon ki belőle.

Az elméjébe amúgy sem kellett már sok ilyet bevésnie.

Carl útja a zegzugos utcákban most egy olyan irodalmi alakhoz vezetett, aki jóval sorsvertebb volt a végül mégiscsak boldog házasság révébe evező brit úriembernél.

Női ügyfele az ajtó mögül a kémlelőn leste a kevés járókelőt, aki a környéken megfordult. Merthogy itt senki nem sétálgatott, nem csodálta meg a házakat, hiszen a szépje jó néhány sarokra volt. Az óvárosnak ebben a negyedében az emberek sietősre fogták, annyira nyomasztó volt a szűkösség, mintha a házak ormai rájuk csukódnának, nem bocsátanák be a napvilágot.

A törékeny fiatal nő a kémlelő mögött tudta, hogy mely időtartományban számíthat Carl Kollhoff érkezésére. Tudta azt is, mennyire idétlen hosszú percekig bűvölnie a kémlelőt ahelyett, hogy a nappaliban várakozna a csengetésre, mégsem bírt magával. Andrea Cremmen a füle mögé simított egy szőke hajtincset, és megigazgatta magán a ruhát. Óvodás korától fogva mindenütt kitűnt a szépségével, sokaktól aratott vonzalmat, de nemkülönben irigységet is bőven. Korán hozzáment a biztosítási üzletágban sikeres Mathiashoz, aki estébe nyúlóan és hétvégén is dolgozott, hogy mindenük meglegyen. Andrea ápolónőnek tanult, ám most félnapos állása volt csupán egy kis háziorvosi rendelőben, fogadta a betegeket. A recepcióspulthoz ültették, mert látványa vidítólag és csillapítólag hatott a pacientúrára. Andreát senkinek nem kellett noszogatnia, hogy mosolyogjon. Ő magától értetődően mosolygott, mert a csinossághoz ez hozzátartozik. Aki csinos, de nem mosolyog, azt fennhéjázónak tartják. Hát mosolygott Andrea reggeltől estig.

Soha nem mert engedni a tökéletes megjelenésből, mert különben mi történne? Minek nézné őt a többi ember, mi lesz akkor? Carl Kollhoffban olyasvalakit sejtett, aki előtt mosolytalanul lehet mutatkozni. Mert találó szavakkal nevezi meg azt, ami ilyen esetben felszínre tör. Andrea úgy vélte, Carl olyan választékosan fejezi ki magát, ahogyan egy drága parfümöt megkomponál a kreátora. Ettől a gondolattól felhagyott a mosolygással és hagyta előreesni megint a tincset, engedélyezvén magának ennyi rendezetlenséget.

Ám amikor megpillantotta az utcán a felé tartó Carl Kollhoffot, mégiscsak a füle mögé tolta újra.

Carl csöngetett és várt. Andrea Cremmennek időt kell adni, hogy az ajtóhoz érjen, így is mindig ki van fulladva kicsit. De a derűs mosollyal sosem adós.

Carl fülelt a kulcs kapkodó elfordítására a zárban, majd tárult az ajtó.

– Kollhoff úr, milyen korán jön ma! Meg vagyok lepve! Úgy festek nyilván, mint akit szalajtottak. – Azzal fésülgetni kezdte csillogó, friss frizuráját, amely tökéletesen harmonizált piros rózsamintás, elegáns ruhájával.

Carl elragadónak találta Andreát, de a láttán elszomorodott kicsit, ahogyan mindig. Mert Andrea szépségében lappangott valami számára megfejthetetlen – ezúttal amúgy a hátizsákból elővett csomaghoz kapcsolódóan. Ezt a sorozatot nagyon kedvelte Andrea Cremmen. A könyv súlya abszolút rendben volt (Carl adott a könyvek megfelelő súlyára: legyen nehezebb egy tábla csokoládénál, de könnyebb egy liter tejnél), a tartalom súlya miatt aggódott Carl.

– Jó a könyv? – tudakolta Andrea Cremmen a spárga masniját megigazítva.

– Értesülésem szerint az Feketerózsa semmilyen tekintetben nem marad el az írónőtől megszokott színvonaltól.

– Akkor tehát jó drámai?

Most Carlnak kellett mosolyognia. Hallgatólagos megállapodás volt érvényben köztük. Csakis drámai, tragikusan végződő könyveket visz neki. Azelőtt néha ajánlott hepiendeseket, de sosem aratott velük tetszést. Andrea kijelentette, hogy semmi közük a valósághoz. Andrea az olyan regényt szereti, amelyben a női főszereplő szenved, és végül meghal, vagy elkerüli a boldogság, és magány az osztályrésze. És ha nyitva marad a befejezés, csak úgy elfogadható, ha a két lehetőség valamelyike fennforog.

– Nem árulhatom el most sem – így Carl. – Hogy tetszett a legutóbbi regény?

Andrea Cremmen nagyot sóhajtott, és a fejét ingatta.

– Olyan nagyon szomorú volt! Szegény nő vízbe ölte magát… Miért nem figyelmeztetett előre?

– Nem tehetem.

Azelőtt Carl tarka, vidám ajándékpapírban szállított könyveket Andreának. De aztán úgy gondolta, hogy ez nagyon álságos.

– Jövő héten is hoz könyvet? Hallottam egy regényről, amelyben végig sötét van, mert télen, Grönlandon játszódik. És a főszereplőnő éppen elvesztette a gyermekét. Nem ismerős magának? Nekem nagyon ígéretesnek tűnt.

Carl ismerte a könyvet. Azt remélte, Andrea Cremmen nem értesült róla.

– Hozom. – Carl nem mondta, hogy örömmel, mert nem lett volna igaz.

– Mást is tudna ajánlani?

– Van egy vadonatúj krimi, a városunkban játszódik. Még nem olvastam, de úgy hírlik, nagyon mulatságos.

Andrea Cremmen leintette.

– Azt hiszi, nekem tetszhet egy ilyen könyv?

Carl célként tűzte maga elé, hogy nem mond hazugságot. Ha az ember hazugságot ereszt szabadjára a világban, aztán már bajos újra befogni.

– Nem – felelte.

– Én sem hiszem.

– De talán megnevetteti. És remélem, nem veszi bizalmaskodásnak, ha azt mondom, magának igazán szép a nevetése. Bizonyára tudja, mit mondott egyszer Charlie Chaplin: „Elveszett nap, amelyiken nem nevetünk.” Úgysem adatik nekünk túl sok nap a földön, egyet sem szabad kárba veszni hagyni. – Ilyet sose mondott még Andreának. Talán ráérzett, hogy aznap még a szokásosnál is szomorúbb Andrea? Carl maga sem értette a dolgot. Kiszaladt olykor a száján olyasmi, amiről a fejével nem konzultált.

Andrea Cremmen már nem mosolygott, kicsit remegett az alsó ajka.

– Most mentette meg a napomat! Köszönet érte! – Azzal gyorsan becsukta az ajtót.

Carl szemében nem Andrea Cremmen csukta be azt az ajtót, hanem a bánatos, túl korán férjhez adott Effi Briest, aki olyan tragikus sorsra jutott, mint a nők Andrea Cremmen olvasmányaiban. Carl hőn kívánta, bár tehetne érte többet annál, hogy könyveket szállít neki, melyek tanúsítják, hogy mások is szenvednek, de a szenvedés csillapításáról szót sem ejtenek.