Shiri Zsuzsa

Gitta
könyve

részlet

Budapest, 2021

Copyright © Shiri Zsuzsa, 2021
All rights reserved

© XXI. Század Kiadó, 2021
borítófotó © Getty Images

ISBN 978 963 568 161 7

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Borítóterv Somogyi Péter
Szerkesztette Gimes Katalin
Előkészítés Mandl Orsolya
Korrektúra Takács Andrea

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

1.
Csenger, a világ közepe

Egy mezővárosban születtem, a neve Csenger. Nem pontosan Csengerben, hanem az úton odafelé. Édesapám abban az évben kibérelt egy almást, felépítettek ott egy kunyhót, és nyáron ott lakott a család. Ősszel beérett a termés, édesanyám megfőzte az almalekvárt, készített aszalt almát, és gondozta a kertet, zöldségeket és krumplit, hogy legyen mit ennünk télen. Közben már nagyon várta, hogy a világra jöjjek, de tovább dolgozott, tett-vett. Amikor megérezte, hogy eljött az idő, akkor megkérte a keresztény szomszédokat, hogy fogjanak be egy lovat a szekérbe, és vigyék be a bábához. Jól kibélelték párnával, takaróval, ne nagyon zötykölődjön, de hiába, már nem jutott el a faluba.

Útközben, a szekéren jöttem a világra. A nevem csupán a papírokon lett Gizella, mindenki mindig csak Gittának hívott. Nagy színésznő volt akkoriban Alpár Gitta, még Csengerbe is eljutott a híre, nagyon divatos lett a neve. Anyukám csak úgy hívott: „Gittele, Gittelém”.

Édesanyám, Grósz Eszti Szigethez közel, Bikszádon született. Nagy volt a Grósz család, rengeteg gyerekkel, nagyapámék vagy tízen voltak legalul és legfelül a falu ranglétráján, de a nagypapa majdnem a legalsó helyre került. Anyámék csak négyen lettek testvérek. Korán elvesztette az édesanyját, és mostohamamája lett, egy szeretetre méltó, hűséges, odaadó asszony. Anyám nagyon szerette, tisztelte őt is, meg az apját is.

Grósz nagypapa suszter volt, ahogy rengeteg férfi rokonom. Nem léteztek még akkoriban cipőgyárak, fontos szakmának számított a cipész, hogy télen is kimehessenek az emberek az utcára. Nagyapám az új feleséggel beköltözött Szatmárra, anyám ott nőtt fel. Ő már városi lány lett, megjelent náluk egy kis civilizáció, beszüremkedett hozzájuk a nagyvilág. De csak négy elemije volt, Esztikét tizennégy éves korában varrni küldték, hogy szakma legyen a kezében, bárhogy alakul is az élete. Sajnos beakadt a lába a Singer varrógép pedáljába, és csúnyán megsérült. Aztán a seb elfertőződött, és vérmérgezést kapott. Fel kellett vinni Pestre, hátha ott meg tudják menteni. Megoperálták, kivettek egy fertőzött csontot, megmentették az életét. De attól kezdve sánta lett, és ferdén tartotta a lábát.

– Áldott legyen a te kicsi szent kezed – mondogatta, amikor ezt a beteg lábát masszíroztam esténként. Akkoriban testi hiányossággal, fogyatékkal nagyon kevés lehetősége adódott egy lánynak családalapításra. Az arca szép volt, de hiába várt, csak nem jelentkezett a vőlegény.

Már huszonkét éves volt, még mindig otthon, a szüleivel, és lassan vénlánynak számított, ráadásul még jött a világégés, a nagy háború is. A végén mégis rámosolygott a szerencse, amikor egy házasságközvetítő bemutatta neki a nála két évvel fiatalabb apámat. Ágrólszakadt szegény ember volt, de nem nézte a beteg lábát. A jó lelke miatt is hajlandó volt elvenni, és azért is, mert kapott vele egy házat, bútort és ékszereket, tisztes hozományt. Anyámnak volt egy húga, Hermina néni, de mindent neki adtak, mert Hermina szép volt, és nem bicegett. Bíztak benne, hogy elkel majd valahogy stafírung nélkül is, és így is lett hamarosan.

Apai nagyapám Galíciából jött a testvéreivel, tízéves volt, amikor letelepedtek Csengerben. A csengeri zsidó temetőben csak két gyerek van a családomból. Ernő bátyám, anyám második gyereke, aki két és fél évesen halt meg, s akinek volt egy kis, fából faragott síremléke is, és egy másik kisbaba, aki a két kisöcsém után született. Felsírt, és utána rögtön meghalt. Nem volt még britje, nem volt neve sem, nem is tettek semmilyen jelet. Más rokon nincs ott. A nagyszüleimnek nincs sírjuk. Már hetven fölött jártak, nem volt esélyük. Nem jöttek vissza.

Nagypapámnak, Jákovnak hét-nyolc testvére volt, szétszóródtak a környéken. Volt, aki Csengerben maradt, de Fáni néni Szatmáron élt, és többen közülük magasabb társadalmi helyzetbe kerültek. De nagyszüleimnek a temetőnél éppen olyan rozoga házuk volt, mint nekünk. A bejárat két oldalán két szoba, középen a kemence, kint nyári konyha. Együtt laktak Anti bácsival, apám egyik testvérével. Apámék tanulatlan emberek voltak, de sokat jártak a hajderbe. A zsidó hagyományt nagyon jól ismerték, csak a világi tudományokat nem. Apai nagyanyám, Hanna is egyszerű, nagyon vallásos asszony volt. Sok volt a gyerek mindenütt, rengeteg unokatestvérem, másod-unokatestvérem élt a környező városokban, falvakban. Hétköznapi emberek voltak a Schőnerek, általában tollkereskedéssel foglalkoztak.

Édesapámat hivatalosan Schőner Sámuelnek hívták. Bonyolult volt ez a névadás nálunk, mindenkinek volt egy hivatalos neve, egy zsidó neve és még otthoni neve is mindennapi használatra. Apámnak Jekutiel volt a zsidó neve, ennek a rövidítése a Kszil, az iratokra lejegyzett neve pedig a Sámuel. A magyarok Csengerben sokszor hallották a nagyapámat kikiabálni az ablakon.

– Ksziló, gyere már haza! – mert ráadásul a családban így becézték. Ezt sehogy sem tudták kimondani, pedig igazán megpróbálták. Ebből lett, hogy nálunk mindenki egyszerűen Szilónak hívta, nem volt ő se Sámuel, se Jekutiel.

Apám is cipész volt. Ez afféle harmadrendű osztálynak számított. A szabó, a suszter a ranglétra legaljára szorult Csengerben. Felül volt a bankár, a patikus, az állatorvos, középen a jobb boltosok és alul a vagyontalan mesteremberek. Ez aztán sokat számított gyermekeik jövőjénél és a falubeli tekintélyüknél. Szegénynek lenni nem volt dicsőség.

Nálunk, akinek sok pénze volt, azt nem hívták be, az megengedhette magának, hogy ne legyen katona. De apámat besorozták abban a pillanatban, ahogy betöltötte a tizennyolcat, két évig harcolt az első világháborúban.

Apám csak két elemit végzett. Az első két osztályban kellett megtanulnia a számtant, mind a hat osztály anyagát, olvasni és írni, mert gyorsan inasnak kellett adni. Volt ott a zsidó iskolában egy híres tanító, a Kaszavitz. Megértette, hogy itt a gyerekek tízévesen már szakmát tanulnak, a szüleiknek nincs pénzük rá, hogy az iskolapadban üljenek. És a tanító úr keményen dolgozott, hogy két év alatt a fejükbe verjen mindent, amit kell. Ami nem is volt kevés. Egy cipésznek egy lábbeli elkészítéséhez tudnia kellett a méreteket elosztani, szorozni, összeadni és kivonni, hogy az elkészült áru pontosan illeszkedjen a megrendelő lábára.

A kis Kszilót elküldték egy cipészhez, aki mindent tudott, így már tizenegy évesen megkapta az engedélyt a suszterkedéshez. Apám és a mestere kezéből csak tökéletes csizma került ki. De három-négy napig is eltartott egy ilyen pár cipő elkészítése. És mennyit lehetett érte elkérni? Alsórész, felsőrész, faszeggel, vagy varrták. Faszegekkel olcsóbb volt, és aztán védők, elöl-hátul. Apám nem volt nagy intellektus, ilyesmiből állt a világa. Ő volt a hatodik gyerek, nagyon egyszerű, szerény ember, keveset kért a csizmákért, nem sokra vitte.

Apám sokat mesélt nekünk a Tórából. Amíg dolgozott, köré ültünk, és fejből mesélt. Szépen énekelt, sokat regélt, és békeszerető ember volt. Nem akadt ellensége, vitákba nem avatkozott be, nagyon egyszerű, jólelkű teremtés volt. Erős volt a hite, de nem tudom, mennyit értett a vallásból. Ismerte a Bibliát, tudta a történeteit, ezek voltak az esti mesék, nem a Piroska és a farkas. Tudott írni-olvasni héberül, kívülről tudta az imákat, de magyarázatokat már nem tudott volna hozzájuk fűzni. Am haórec volt, a föld egyszerű fia. Jámbor volt, és jóhiszemű, ezért is szerették a faluban. Amije volt, odaadta annak, aki kérte tőle.

De azt a szeretetet, amit iránta éreztem, nem is lehet kifejezni. Hihetetlen mély jóság lakozott benne, a semmiből is mindig másokon segített. Még a nyilasok is becsülték. Rá semmi rosszat nem tudtak mondani még ők sem.

Szüleim az első világháború végén Szatmáron házasodtak össze. Nem sokkal az esküvő után apám elhatározta, hogy Csengerbe költöznek, ahol a szülei, a testvérei is laktak. Ezért eladták a szatmári házat, hogy vegyenek belőle egy másikat Csengerben. Azon az éjszakán, amikor kézbe kapták az árát, el is vesztette értékét a pénz. De úgy, hogy csak egy skatulya gyufát tudtak venni a ház árából. Hatalmas csapás volt. A bútor legalább megmaradt, gyönyörű bútora volt édesanyámnak. És még az én időmben is ott lógtak a függönyök emlékeztetőnek az ablakokon. Ennyi maradt, és semmi más.

Kénytelenek voltak minden nélkül elkezdeni közös életüket. Kibéreltek Csengerben egy kis lakást a piacnál, és 1920-ban megszületett az első gyermekük, Rózsika. Neki még mindent meg tudtak adni, amit csak egy elsőszülött kaphat. Apámnak egész jól ment az üzlet, még segéddel dolgozott. Később, amikor már két-három gyerek volt, nehezebb lett a sora a szüleimnek és a gyerekeiknek is, és ahogy teltek-múltak az évek, lassan beköszöntött a szegénység. Kilencszer szült az édesanyám. Az elsőknek még gazdagabb gyerekkor jutott, mint nekem, aki már nagy nyomorba születtem.

Házasságközvetítő intézte a házasságukat, nem szerelemből esküdtek, de bármilyen szegények voltak is, bárhogy küszködtek is, anyám nagyon szerette az apámat, azt tudom. És úgy gondolom, apám is szerette az anyámat, bár ő ezt kevésbé mutathatta ki szavakkal az akkori világban.

Rózsi, legidősebb nővérem komoly feladatot kapott, ahogy sorra születtek a kistestvérei. Neki kellett vigyáznia a kicsikre. A második gyerek Miklós bátyám volt, vagyis otthon Miki, utána jött Laji. Héberül Joszefnek, magyarul meg Lajosnak hívták, de mi csak Lajinak szólítottuk. A következő bátyám Paci volt, az igazi neve Kálmán. Apám egy barátjának éppen akkor halt meg az apja, akit Kálmánnak hívtak, amikor Paci született. Eljött az apámhoz, hogy adjon egy nevet, és apám beleegyezett. De olyan picikének született, hogy hiába írták be Kálmánnak, ettől Paci lett a családban, bármekkorára nőtt is. A Kálmánt kérőkkel pedig rokonok lettünk a mai napig. A leszármazottaik ma Kanadában élnek, és nagyon szoros a kapcsolatunk. Itt Izraelben, Beit Semesben is él egy vallásos lányuk. Néha meglátogatjuk egymást, a lányom, Chaja is tartja a kapcsolatot a következő generációval.

1929-ben születtem hatodik gyerekként, de addigra Ernőt sok más környékbeli kisgyerekkel együtt elvitte egy torokgyíkjárvány, úgyhogy ötödiknek maradtam. Utánam jött még a két kisöcsém, az idősebbik Feri, a kisebbik Béla. Feri vérszegény volt, nagyon vigyáztunk rá, minden, ami szép és jó, mind neki ment, alaposan el is lett kényeztetve. Feri kiabálni kezdett, ahogy hazaért az iskolából vagy a hajderből.

– Éhes vagyok, éhes vagyok! Mi van ebédre? – És az ételnek készen kellett lennie, úgy követelődzött. Béla viszont végtelenül jólelkű, szelíd gyerek volt, soha nem panaszkodott. Ha kaptam valamit, mindig rájuk gondoltam, és félretettem belőle nekik, csak így tudtam élvezni, meg akartam osztani velük. Mi hárman voltunk otthon a „kicsik”.

– Ezek éppen olyan szépek, mint amilyen szegények – mondogatták rólunk Csengerben, mert nálunk valahogy minden gyerek nagyon szemrevaló lett. Reggel Rózsi szedett le minket, kicsiket az ágyról. Nem volt bevezetve a víz, volt az ágy mellett egy vödör, a mosogatáshoz, mosdáshoz való vizet vödörben, az ivóvizet pedig a korsóban tartottuk. Rózsi leöntötte a kezünket, megmosta az arcunkat, és el kellett mondani vele a reggeli imát. Aztán kaptunk egy darab kenyeret, arra is jött egy áldás, és utána ehettünk. Rózsié volt a három pici, Gitta, Béla és Feri. A kertben, ahol az almást béreltük, folyt egy pici patak, ott is neki kellett vigyáznia ránk, hogy ne menjünk közel a vízhez. Nem mászkálhatott szabadon a barátnőivel, sok dolga volt otthon.

Hatszáz zsidó lehetett akkoriban Csengerben, s az egész városban nem élhettek többen négyezernél. Nemcsak sokan voltak a zsidók, de nagy tekintélyük is volt a faluban, részt vettek a döntésekben, jelen voltak az ünnepségeken. Neológ nem létezett nálunk, csak ortodox vagy ultraortodox. Voltak, akik egy-egy haszid udvarhoz tartoztak, de mi nem. A szatmári nagypapám nem volt egy rebbe haszidja sem, pedig nagyon vallásos volt. És apám sem tartozott senkinek az udvarához. Csak egy ortodox zsinagóga volt Csengerben, odajárt mindenki. A jobb módúak tagsági díjat fizettek, de akik nagyon szegények voltak, mint mi, azoknak nem kellett fizetniük. De nem is voltak jogaink.

Nagyon mélyen vallásosak voltunk. Anyukám haja majdnem kopaszra volt nyírva, és mindig bekötötte a fejét kendővel, mint a legtöbb asszony a városban. Ezen kívül a ruhaviseletük normális volt, úgy öltözködtek, ahogy minden más, modern ember. De a viselkedésünk alapvetően különbözött, mert szigorúan betartottuk a zsidó törvényeket. Apám minden reggel templomba ment, és vitte magával azokat a fiúkat, akik már túl voltak a barmicvón, vagyis legalább tizenhárom évesek voltak. A fiúknak háromévesen vágták le először a hajukat, és attól kezdve elküldték őket a hajderbe tanulni. Én meg mentem a városi óvodába, ne tébláboljak anyám körül, tudjon dolgozni.

Nagyon meg kellett küzdeni a mindennapi kenyérért. Három gyerek után kicsi lett az első otthonuk, s a szüleim továbbköltöztek a főutcába. Kibéreltek egy házat és hozzá a gyümölcsöst, annak a termése is az apámé lett. Vagy a vesztesége, vagy a nyeresége. Ha jött egy hatalmas vihar, ha leverte a jég a virágot az almafáról, ha nem volt termés, akkor a semmiért fizetett, de ha szép volt az idő, akkor jó lett a telünk.

Egy nagy házat béreltek két szobával, két család együtt. Az egyik szobában apám szabó bátyja, Dávid bácsi lakott négy gyerekkel és a feleségével, Eszti nénivel, és a másikban mi. Dávid bácsi két évvel idősebb volt az apámnál, annyi idős volt, mint anyám. Hatan ott, és kilencen itt. Rózsival kettőnknek jutott egy ágy, de óriási nagy ágyak voltak – legalábbis úgy emlékszem. Apám aludt a nagyfiúkkal, és anyukám a kicsikkel. Amikor nem voltunk otthon, amikor óvodában, hajderben, iskolában voltunk, akkor készülhettek az új gyerekek. Nem volt más választásuk. Apámnak a gyerekei lettek a vagyona, és ez elég is volt neki. Hét gyereket neveltek fel abban a szobában, amit ma is hatalmasnak látok az emlékeimben, ha lehunyom a szemem.

Első nap Rózsi vitt el az óvodába. Két kapuja volt az épületnek, egy a töltés, egy másik pedig a piac felé. Ő a piac felől hozott. Amikor vége volt a napnak, és mindenki hazaindult, sorba kellett állnunk. Az egyik csoport az egyik, a másik pedig a másik kapu felé indult. Véletlenül a töltés felé indultam. Rózsi értem jött, de nem talált a gyerekek között. Szófogadóan haladtam a többiekkel. A gyerekek lassan mind hazaértek, én pedig ott maradtam egyedül.

Megálltam, és keservesen sírni kezdtem. Arra jött egy néni, megkérdezte, ki vagyok. De csak azt tudtam, hogy Gittának hívnak, nem tudtam megmondani a címemet. Kézen fogott, és magával vitt. Szerencsére szembejött a postás Jóska.

– Ismerem én ezt a kislányt, tudom, kik a szülei, hazaviszem – mondta, és átvett tőle. De előbb elvitt magukhoz.

Ott feltett az ágyára, és szólt a feleségének, hogy hozzon egy kis szalonnát.

– Kenjük be a száját! – magyarázta az asszonynak. Aki jött, hozta a szalonnát, én meg ráztam a fejemet, mert tudtam, hogy tilos. De addig próbálkoztak, hogy végül csak bekentek vele. Akkor levett az ágyról, és elindult velem hazafelé. Közben már keresni kezdtek, mert Rózsi mindenkit riasztott, hogy elvesztem. És egyszer csak jöttek velem szemben sokan, a szüleim, idegenek is, és én már messziről kiabáltam nekik:

– Bekenték a számat szalonnával! – Apukám nem csinált belőle ügyet, mit is tehetett volna. A postás Jóska viccnek szánhatta, nagyon rendes, egyszerű ember volt.

Az óvodában hatalmas záróünnepséget rendeztek. Szavaltunk, énekeltünk, táncoltunk, ott volt az egész falu, a szüleim is. Megmondták előre, hogy a kislányokra milyen ruhát kell adni, mintát is adtak a szép, divatos-fodros fehér ruhácskákhoz. Nekünk nem volt pénzünk új ruhára, de anyukám talált egy hasonló, majdnem fehér színt meg egy szabásában is majdnem olyan ruhát, azt adta rám. A végén fotózás is volt.

– A te apádnak nincs pénze fényképekre – mondta nekem a fényképész, és kihúzott a csoportból.

– Nem illik a többi gyerek közé, a ruhájával csak elrontaná ezt a szép képet – magyarázta az óvónőnek, aki ráhagyta. Engem nem fényképeztek le a többiekkel.

Attól kezdve semmi önbizalmam nem volt, ez a fénykép megpecsételte a hovatartozásomat. Attól kezdve úgy éreztem, nem érek annyit, mint a többi gyerek, mert szegények vagyunk. Pedig előtte én voltam az óvónő kedvence, sokszor maga mellé ültetett, törődött velem. Még ma is elfog a szégyen, ha visszagondolok rá, ahogy ott álltam, és néztem a többieket.

– Itthon nem muszáj felvenni azt a cipőt, elég, ha csak akkor húzod fel, amikor elérsz az iskolához. Mert különben el fog kopni – mondogatta nekem gyakran anyukám. Akkoriban a szegény emberek számára nagy értéke volt egy cipőnek, utolsó leheletig küzdöttek érte, foltozták a talpát, vasat tettek rá, ki kellett tartania.

A keresztényeknél a szegény gyerekek, sőt sok felnőtt is nyáron mezítláb járt, holtszezon volt, alig ment a suszteráj. Az apám nagyon jó suszter volt, de öt suszter élt Csengerben. Nagy volt a konkurencia, a cipőkből nem lehetett kilenc embert ruházni és etetni. Ha végképp elfogyott a munka, apám egy társával szekérre ült, elmentek felvásárolni a tollat. Elindultak vasárnap, és csütörtökön jöttek haza. Később már annyira rosszul ment a bolt, nem volt elég munka, hogy nemcsak nyáron, hanem egész évben nekivágott tollazni. Vagy a szekéren aludtak, vagy találtak helyet, ahová be lehetett menni.

– Nyáron minden bokor szállást ad, el lehet aludni bárhol – mondogatta anyám. Hozzánk is sokszor jöttek be megpihenni; a nagyvásárkor jöttek a vidékiek, és apám mindig meghívott a templomból is egy-két embert. A földön volt csak hely, de fedél volt fölöttük. Apám is gyakran oda volt egész héten, csak szombatra jött haza. És ha kitört a vihar, ha esni kezdett az eső, az anyukám rendre elsírta magát.

– Hol ázik-fázik most szegény? – és folytak a könnyei.

– Apuka tud magára vigyázni, nem kell félteni – vigasztaltam ilyenkor. Anyukám melegszívű, érzékeny asszony volt.

Jól ismertem az anyai nagypapámat, mert anyám minden évben elment Szatmárra az édesanyja jorcajtjára, halálának az évfordulójára. Szekéren ment, mert olyankor sok csomagot vitt magával. Volt egy amerikai rokonunk, aki mindig hozzánk postázott egy nagy küldeményt, és azt át kellett vinnie Romániába. Anyukám mindig felpakolt magával egy-két gyereket is, hogy megmutasson minket a nagyszülőknek. Egyszer a kisebbik öcsémet, az akkor olyan hároméves Bélát meg engem vitt magával, hat-hét éves lehettem. Nagy csomagokkal érkeztünk meg, és találkoztunk Hermina nénivel, anyám húgával is. Akkor még Szatmáron lakott, de később átköltöztek Aradra. Neki jobban ment a sora, két gyereke született, nagyon modern volt, nagyon elegáns, Rózsi nővérem rá hasonlított.

Eljött köszönteni anyámat, ő is hozta a gyerekeit, és mondta, hogy este mennek a színházba. Nagypapa megkérte, vigye magával Esztit is, az anyukámat.

– Hogy is képzel ilyet? – Egészen felháborodott. Anyámon fejkendő volt, nagyon olcsó, szegényes ruhákban járt. – Így nem vihetem magammal! Mit szólnának az emberek, a társaság, a barátaim? – Nagyon szégyellte anyukámat, és akkor nagyon összeveszett ezen a nagypapám és Hermina néni. Először nem sokat értettem ebből az egészből, de amikor otthon anyukám elmesélte apámnak, akkor minden világos lett.

Anyám mindig purim és húsvét között ment Szatmárra, és abban az évben, amíg oda volt, Rózsi nővérem kimeszelte kívül-belül a házat, kimosta a nehéz hozomány-bársonyfüggönyöket, és mindent csodálatosan kipucolt. Mire hazaértünk, minden ragyogott pészahra, még a bútorokat is lefényezte valamivel, munkába fogta a többieket is, az egész családot.

– Schőnerné asszony, magának aranyat ér a lánya, nézze meg, mit tett, míg maga oda volt! – dicsérgették a szomszédok a nővéremet, amikor átjöttek fogadni minket. Rózsi tizenöt éves lehetett. Hihetetlen energiái voltak, és nagyon vágyott a jólétre, a gazdagságra. Csodálatos ambíció volt benne, akarat a szépre a semmiből. Akárcsak Hermina néniben.

Szegény anyukám, amikor hazaért, rögtön ment maceszt sütni. A hitközségnek egy nagy terme volt erre a zsidó iskolánál. A szegény asszonyok odajártak dolgozni, ebből szedték össze a hozzávalót a széderestére, a nyolcnapos pészahra. És befogták a tizenkét-tizenhárom éves gyerekeket is, ők hordták a vizet a tésztagyúráshoz, segítettek az asszonyoknak, akik ott álltak egymás mellett, és nyújtották a maceszt. A fiúk a kemencénél dolgoztak, a pajeszos bokherek is hajladoztak, a szegény férfiak irányították a sütést, nagy volt a sürgés-forgás. A szegények minden alkalmat megragadtak, és mindenkit munkára fogtak, hogy egy kis pénzhez jussanak. Mindig bekukkantottunk, leselkedve figyeltük anyáinkat.

Amikor bekerültem az első osztályba, egészen tízéves koromig egy jómódú lány, Vera volt a legjobb barátnőm. Volt egy mindenes boltjuk, és nagybani kereskedéssel is foglalkoztak. Ő ült az első padban, mert az volt a törvény, hogy a gazdag gyerekek az első padban ülnek, a kevésbé gazdagok a másodikban, a szegények pedig a harmadikban. Én a harmadikban ültem, annak dacára, hogy kicsi voltam. Voltak magas lányok előttünk, nem láttunk keresztül rajtuk, de rang szerint ment az ültetés.

És akkor egyszer az én elöl ülő barátnőm sok kérdésre nem tudott felelni, én pedig feleltem helyette. Mire megkérte őt a tanító néni, hogy cseréljünk helyet. Engem előre ültetett, és Vera jött az én helyemre, hátra. Úgy éreztem, ez rendben van, büszke voltam rá, hogy kiérdemeltem. De másnap bement Vera anyukája a tanító nénihez, aki aztán szépen visszaküldött engem hátra, a régi helyemre. A gyerekekben megvolt az igazságérzet már első osztályban is, és mind jöttek mondani, hogy ez nem igazság, ez nem igazság. Lázadoztak. De hiába lázadtak, mert ez volt a törvény. Hazamentem, és mondtam anyukámnak, hogy mi történt. Hogy az a hely engem illet meg.

– Kislányom, én nem fizetek adót. Mehetek a sóhivatalba, nincs kihez apellálni – magyarázta anyám. El kellett fogadnom. Csengerben, aki szegény, az tanulja meg, hol a helye.

Hamarosan már nem is voltam olyan jó tanuló, ügyes kislány. Az iskolában rögtön belém rekedt minden, amikor a tanítónő ellenségesen rám szólt: – Schőner, álljon fel! – Felálltam, és csak hebegtem, hiába tudtam, annyira megijesztett. Soha többé nem voltam képes rendesen felelni. De ha egy gazdag gyerek volt soron, akkor azt mondta: – Katika, mi a véleményed? – És Katika mosolyogva, nem megszeppenve állt fel. A gyerekek mind látták ezt.

Tartalom

1. Csenger, a világ közepe

2. Lágerélet

3. Svéd mennyország

4. Vissza Csengerbe

5. Izrael, a szabadság kapuja

6. Amerika, álom és valóság

7. Visszatérés Izraelbe

Szómagyarázat

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Poppins – SIL Open Font License