A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Daniela Sacerdoti: The Italian Villa

First published in Great Britain in 2020 by Storyfire Ltd

trading as Bookouture.

Fordította: Szabó Luca

Copyright © Daniela Sacerdoti, 2020

Hungarian translation © Szabó Luca, 2023

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2023

Ez a történet teljes egészében kitaláció. A nevek, szereplők, cégek, szervezetek, helyszínek és események, amennyiben nem közismertek, vagy az író képzeletének szüleményei, vagy kitalált kontextusban fordulnak elő. Létező, élő vagy elhunyt személyekhez, eseményekhez vagy helyszínekhez való bármely hasonlóság a véletlen műve.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borító: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-562-4

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Neked, aki mindig felállsz, ha elesel, és a te gyönyörű lelkednek

Előhang

Egy katona szeme

Montevino, 1945. április 12.

Forgolódtam a csillagos ég alatt, csak a hideg, rideg hold figyelt minket, akik a Magas-erdőben bujkáltunk. A hegy szürke gránitszikláinak árnyékában azért imádkoztam, hogy idáig ne másszanak fel a katonák, vagy masírozzanak el mellettünk, és sietségükben ne vegyenek észre minket. Hátha ezek a katonák már kiélték vérengzés utáni vágyukat. A rokonaimon, az enyéimen.

Odalent Montevino lángokban állt. Az éjszakában lövések dördültek – mindegyik lövedéket egy nőnek, gyereknek vagy férfinak szánták, egy férfinak, aki már idős vagy beteg, ezért nem harcolhat. Már csak ők maradtak. A fiatal férfiak mind elmentek.

Nem is tudom, hogyan aludtam el ilyen borzalmak közepette. Magamhoz öleltem a puskát, amelyet nemigen tudtam használni, arcomat a hideg fémcsőhöz szorítottam, és valahogy álomba merültem. Nyugtalanul, hánykolódva aludtam, egyfajta delíriumban. Egy emlék látogatott meg, oly közeli, mégis oly távoli, amikor Leo és én együtt voltunk, és amikor még elképzelhetetlen volt mindaz, ami később történt.

Ebben az álomemlékben a házunkhoz közeli mezőn feküdtünk Leóval, a ragyogó, kék eget puha, fehér felhők pettyezték. A nyárfák levelei közt játszott a napsugár, úgy lebegtek felettünk, mint zászlók egy falusi vásáron, és Leo durva, fizikai munkához szokott keze az enyémet fogta. Vajon eleve elrendelt az, ami Leo és köztem van? Vagy évekig kerülgetjük majd egymást, ő mindig felajánlja a szerelmét, én pedig örökké menekülök, örökké más terveim lesznek?

Gyermekkorom óta ismertem őt, ezt a férfit, akinek tökéletesen fekete szeme visszatükrözte a lelkemet, a férfit, aki szenvedélyesen szerette a szőlőhegyet, az anyátlan fiút, aki oly sok estét töltött nálunk a családunk melegében fürödve. Erős akaratú, kedves szívű ember volt.

Leo Bordet volt az a férfi, akivel le akartam élni az életemet, aztán jött a háború, és mindent tönkretett.

Megcsókolt a tavaszi ég alatt, és egy pillanatig levegőt sem kaptam a boldogságtól. Álmomban a családom összegyűlt a kedvünkért. Hallottam őket a távolban, nem messze tőlünk.

– Hozzám jössz feleségül? – kérdezte, és szavai úgy visszhangoztak a fejemben, mintha már milliószor hallottam volna őket. Mintha mindig is így kellett volna lennie, csak sok évembe került, mire felnőttem és beláttam, hogy ez így van.

– Igen. Igen. Hát persze! Hozzád megyek! – feleltem, és hagytam, hogy magához vonzzon a szája és a tekintete.

A családom örömujjongása szinte az égig ért, körülölelt minket. Kezükben százszorszépeket, pipacsokat és boglárkákat tartottak, és incselkedtek velünk, újabb csókot követeltek. A napsütésben mintha láttam volna, ahogy Papa magas alakja feláll a székéből, és Mamma újra fiatal és szép volt, mint mielőtt gyerekei lettek, a hosszú, munkás évek és a gyász előtt. Zia Costanzám is ott volt, sötét haját gyönyörűen begöndörítette, ajkán édes, nem e világi mosoly játszott, imádott rózsafüzérét a csuklójára tekerve viselte. És Pietro! Az én kisöcsém, Pietro is ott volt, katonai egyenruhában. Jaj, Pietro!

Eleredt a könnyem. Miért sírtam, amikor mindenki újra velem volt, mindenki élt és egészséges volt, és szeretet vett körül?

Mert a lelkem mélyén még álmomban is tudtam, hogy ez nem a valóság.

Ekkor a családom lassan elmosódott, legelőször az öcsém. Intett nekem, majd lassan eltűnt.

– Ne menj! Ne menj! – kiáltottam, miközben a lenyugvó nap tükröződő sugarai kihunytak a szemében. Aztán lassanként Leo is eltűnt mellőlem.

– Ne! Ne menj!

Magához szorított, egyik kezét a tarkómra helyezte, a másikkal átkarolta a derekamat, és a fülembe súgta:

– Sosem hagylak el.

Leo nevét sikoltottam, miközben egy erős kéz megragadta a karomat, felrántott a földről, és a puskám hasznavehetetlenül hullott le.

Egy örökkévalósággal később a hajnal életben talált, amint elkerekedett szemmel, remegve dőltem a kunyhó mohos kőfalának. A hajnali fényben botladoztam a Magas-erdőben Montevino füstölgő romjai felé. Az agyam bekapcsolt, ahogyan tanultam. A halottakat el kellett temetni – de nem halt meg mindenki. Amint megláttam a sebesülteket, azt a sok ismerős arcot, amelyek most vérben fürödtek, amelyeket hamu borított, a segítségért kiáltozó nőket és gyerekeket, eszembe jutott: nem csak megtört, vérző nő vagyok. Orvos vagyok, és szükség van rám.

Első fejezet

San Antonio, Texas, 2019

Felsóhajtottam, és lerogytam egy székre, miközben megérkezett a hangos tömeg, akiket a családi szerda vonzott be hozzánk. Hála az égnek, elkezdődött a kávészünetem. Általában majd szétvetett az energia, de a monoton pincéri munka lassanként kiszívta belőlem az életet. Nem vettem ki szabadnapot már vagy… nem is tudtam volna megmondani, mióta. Ezt éppen akkor nagyon is megéreztem. Aznap töltöttem be a huszonegyedik életévemet, és azon a héten már a harmadik dupla műszakomat vittem.

Némi keresgélés után kivettem a hátizsákomból az egyetemi brosúrákat, hogy felvidítsam magam. Már nem kell sok. Legfeljebb néhány év, és elég félretett pénzem lesz ahhoz, hogy felmondjak, és egyetemre menjek. Lehetnék esetleg tanár. Vagy ügyvéd, vagy fizioterapeuta… Vagy még jobb! Könyvtáros! Nem is tudom. Nagyon irigyeltem azokat, akikben volt hivatástudat, de legalább jó irányba haladtam.

A Szélmalom kávézó volt a mentőkötél, amelyben megkapaszkodtam, miután kikerültem az állami gondozásból. Keretet adott az életemnek, lehetővé tette, hogy saját lakást béreljek, és a kollégáim képében családot adott nekem. Nem is volt olyan rossz, de eljött az idő, hogy továbblépjek. Amint elég pénzem lesz rá.

– Callie!

Mosolyt erőltettem az arcomra a barátnőm, Kirsten kedvéért, aki sugárzó arccal lépett be a pihenőbe. Derékig érő, szőke haja és fogszabályzója miatt sokkal fiatalabbnak tűnt valódi koránál – húszéves volt. Nagy, kék szeme és ragyogó mosolya mindenki figyelmét elterelte néha parancsolgató, makacs személyiségéről, és mire az ember ezt észrevette, már késő volt. Amikor mindketten a fekete, térdig érő, pamutból készült egyenruhát viseltük, mellette állva különösen magasnak, sötétnek és komolynak tűntem.

Kirsten mögött Shanice, a főnökünk érkezett, majd Latesha, az egyik pincérnő.

– Helló – köszöntem zavartan. Aztán alaposan megdöbbentem: Shanice egy szelet süteményt hozott, amelynek tetején egy gyertya égett.

– Csak nem hitted, hogy elfelejtjük? – kérdezte Kirsten, és elénekelték a Happy Birthdayt. Aznap ez csalta az arcomra az első őszinte mosolyt.

– Lányok, nem kellett volna!

– Tessék? Ma vagy huszonegy éves, naná, hogy kellett! – tiltakozott Shanice.

– Már kívántál valamit? – sürgetett Kirsten.

Egy pillanatra lehunytam a szememet, és igyekeztem valami hasznosat kívánni – elég pénzt, hogy egyetemre mehessek, egy isteni jelet, amely megmutatja, merrefelé induljak –, de valami egészen más lett belőle. Ne álljak egymagam a világban. A lelkem mélyéről tört fel a legnagyobb vágyam, a nem kívánt vendég, amely kissé elrontotta a rögtönzött bulit, a tapsot és az éljenzést.

A szüleim tízéves koromban egy lakástűzben haltak meg. Egyiküknek sem maradt közeli, élő rokona, így nevelőszülőknél nőttem fel, és a szívem mélyén egyszemélyes családnak tekintettem magamat. Úgy tudtam, senki ereiben sem folyik ugyanaz a vér, mint az enyémben. Nagyon figyeltem rá, hogy ne sajnáljam magamat, de… nos, néha elviselhetetlen volt a magány. Így aztán, amikor ennyire váratlanul ért a kérdés, és bár érezni volt elég időm, gondolkodni nem, hagytam, hogy felszínre kerüljön a legmélyebb vágyam.

– Jól van, most menj! – szólt Shanice csípőre tett kézzel.

Csak meredtem rá, nem tudtam, mire gondol.

– Hová menjek?

– Kiveszed a délutánt. És nem mondhatsz nemet.

– Nincs szükségem szabad délutánra, komolyan…

– Már megint kezdi! – grimaszolt Kirsten.

– Akkor is megkapod – morogta Shanice. Igazán gyengéd lélek volt, de a felszínen… nos, az ember jobban tette, ha nem dühítette fel.

– Tényleg nem kell…

– Dehogynem! Vásárolni mész. Ez a terv. Tessék. – Shanice egy élénk rózsaszín borítékot nyújtott át. – Ezt mindnyájunktól kapod.

– Jaj, lányok! – Kivettem a képeslapot, amelyen az állt: Auguri! Olaszul, a szüleim anyanyelvén. A szám elé kaptam a kezemet, meglepetésemben és örömömben felnevettem.

– Remélem, jól írtam – mondta Kirsten. – Rá kellett keresnem a Google-ben.

– Tökéletes. – A képeslap mellett találtam még egy ajándékutalványt, amely az egyik kedvenc ruhaüzletembe, a Francesca’sba szólt.

Callie-nak a Szélmalom összes dolgozójától.

Nem költheted hasznos dologra

NEM TEHETED BE AZ EGYETEMRE FÉLRETETT ÖSSZEGBE

Csak király új ruhákra és koktélokra használhatod fel!

(Ellenőrizni fogjuk!)

– Ez király! – Nagyon meghatódtam, nem is tudtam, mit mondhatnék.

– Tényleg ellenőrizni fogjuk, Callie! – ismételte meg a főnököm, és kifestett körmével a kártya utolsó két szavára bökött.

A szívemre tettem a kezemet.

– Ünnepélyesen esküszöm, hogy az ajándékotokat olyasmire költöm, amire semmi szükségem.

– Jó kislány. Ezt akartuk hallani. Most pedig ide azzal a köténnyel, és kifelé! Boldog születésnapot, Callie! – ismételte meg, és átölelt, mielőtt nyomában Lateshával visszatért volna a kávézóba. Kettesben maradtunk Kirstennel; hozzáláttam, hogy átöltözzek.

– Főzök neked egy kávét. Edd meg a sütidet! – mosolygott rám Kirsten.

Eszembe sem jutott, hogy bármit is szervezzek a születésnapom alkalmából. A kis életem szinte minden szereplője itt dolgozott, a Szélmalomban. Nem is tudom, miért mondtam a következőt.

– Kirsten, arra gondoltam… Á, mindegy! Gyere, adok a sütiből!

– Na, te butus, gyerünk, bökd ki! – Mosolyogva keresett kanalat az evőeszközös fiókban.

– Lenne kedved csinálni valamit ma este? Vacsorázni, vagy…

– Jaj, Callie, ne haragudj, de nem megy! A nővéremnél van jelenésem. A férje előléptetést kapott, és együtt…

– Persze, persze.

Kirstennek óriási családja volt, és gyakorta összejöttek.

– Tudod, azt mondtad, nem akarsz ünnepelni, és…

– Tudom. Tényleg semmi baj.

– Holnap? Ne haragudj, de nem akarom cserben hagyni a nővéremet.

– Semmi baj. Kérlek, ne aggódj! – Elvörösödtem. Nagyon megbántam, hogy feltettem a kérdést. Mégis mi ütött belém? Sosem kértem senkitől semmit, mert annak mindig sírás lett a vége.

Kirsten a mellkasára helyezte a kezét.

– Most rémesen érzem magam.

– Ne már! Majd mozimaratont tartok.

– Hát, azt végül is szereted – bólintott.

Ez milyen szomorú, gondoltam.

– De még mennyire, hogy szeretem! – feleltem, és lenyeltem az utolsó falat sütit. – Köszönöm a képeslapot és az ajándékot. Óriásiak vagytok. – Szélesen mosolyogva karoltam át Kirstent, és ő viszonozta az ölelést.

– Te is az vagy! Most menj, és jó vásárolgatást! Sajnálom, hogy nem tarthatok veled, de akkor Shanice-nek nem lenne elég embere.

– Semmi gond, ne izgulj! – Különös gombócot éreztem a torkomban.

– Ugye, tényleg veszel valami ruhát? Szeretnélek rózsaszínben látni.

– Soha az életben nem fogsz! De a piros szóba jöhet. Az illik hozzám. – Úgy tettem, mintha össze akarnám borzolni fekete hajamat. – Szia! – búcsúztam el, kinyitottam a hátsó ajtót, feltettem a napszemüvegemet, és kiléptem a tavaszi délutánba. Visszafordultam, hogy intsek egy utolsót Kirstennek, de már nem volt ott.

A folyóparti sétányon hemzsegtek az emberek, és a víz csak úgy csillogott a texasi napsütésben. Bár hét közepe volt, mintha mindenki itt gyűlt volna össze vásárolgatni, enni és beszélgetni. Megálltam egy ruhabolt kirakata előtt, két nő mellett. „Ez csodálatosan mutat majd rajtad, szívem”, mondta az idősebb hölgy a fiatalabbnak, és egy barackszínű, vállat szabadon hagyó estélyire mutatott, amelyet az egyik próbababa viselt. Gyorsan elfordultam, és kis híján keresztülestem egy fiatalemberen, aki egy makacs totyogóst ölelve guggolt. Felkapta őt, mielőtt a kislány elesett volna. „Vigyázz!”, szólt neki, majd csókot nyomott pufók arcára. Milyen kicsi volt az a gyerek az apja kezében, és milyen biztonságban érezhette magát! Eltűnődtem, mi lenne velem, ha a szüleim életben maradtak volna, mivel telnének a napjaim. Nagyon korán elveszítettem őket, és ez mindent megváltoztatott.

Megráztam a fejem, és továbbhaladtam. Callie, elég! Ma van a születésnapod. Élvezd a pillanatot! Biztonságban vagy. Tető van a fejed fölött. Van munkád. Minden rendben van. És ha továbbra is spórolsz, jobb jövő vár rád. Nincs okod szomorkodni. Semmi okod rá.

Szétszórt voltam, ide-oda cikáztak a gondolataim. Nem akartam beismerni, de a lelkem mélyén ott volt a nyugtalanító érzés, hogy sosem fog megváltozni az életem. Ha el is jutok az egyetemig, megtanulok megnyílni, és esetleg szerelmes leszek, akkor is ott marad a szívemben a veszteség okozta mély, fekete lyuk, amely sosem tűnhet el.

Azzal igyekeztem elterelni a figyelmemet erről a nyomasztó érzésről, hogy beugrottam a Starbucksba a kedvenc mentás lattémért. Ekkor szólalt meg a telefonom. Egy ismeretlen szám jelent meg a kijelzőn.

– Halló!

– Halló, Callie!

Reszelős, rekedt hang. Azonnal felismertem. Évek óta nem hallottam már, és most azonnal felgyorsult tőle a szívverésem.

Brenda „jóravaló ember” volt, ahogy anya mondta volna. Hozzáértő, elkötelezett szociális munkás, valamint a védelme alatt álló gyerekek érdekeinek képviselője. Igen, ez mind igaz volt rá, ugyanakkor élő mementója volt életem legrosszabb időszakának. Pontosan ezért egyszer sem látogattam meg, amióta kikerültem az állami gondozásból. De eljött a huszonegyedik születésnapom, és a Starbucksból egyenesen a Gyermekvédelmi Szolgálat felé vettem az irányt.

Kirázott a hideg, amint beléptem a Tengeri Csillag Szolgálat épületébe. Az önműködő ajtótól kezdve az instant kávé és fertőtlenítő szagát árasztó liften át a Brenda irodájához vezető, zöld folyosóig mindentől görcsbe rándult a gyomrom. Jobb lett volna megkérni Brendát, hogy máshol találkozzunk.

Hányszor mentem végig azon a folyosón, mindig kicsit idősebben, mindig kicsit közelebb a tizennyolchoz, a varázslatos korhoz, amikor végre örökre megszabadulok a gyermekvédelemtől? Hányszor ültem abban az apró váróban, valamelyik narancssárga széken a viharvert műanyag játékok és ragadós gyerekkönyvek között, és olvastam el századszor is a falakon lógó posztereket – a dohányzás veszélyei, reggeli kávézás egyedülálló anyáknak, gondoskodjunk idős szomszédainkról –, miközben felkészültem a következő szidásra, amit majd Brendától kapok?

Brenda irodájának kilincse felé nyúltam, és közben levettem a napszemüvegemet. Nem volt okom idegeskedésre. Már nem voltam kislány. Felnőttem, és Brenda mondhatott bármit, semmin sem tudott változtatni. Nem vehették el tőlem a lakásomat, nem kényszeríthettek arra, hogy idegenekkel éljek együtt. Nem volt már hatalmuk fölöttem.

Idegeskedésre semmi ok.

Mégis, egy pillanatra a szívemre tettem a kezemet, hogy megnyugtassam, és csak azután kopogtam. A lelkem mélyén reszketett az a kislány, aki valaha voltam.

– Szabad! – kiáltotta egy reszelős hang, mire elakadt a lélegzetem. Szinte jólesett olyan hosszú idő után újra hallani Brendát. Szinte. Talán hiányzott?

Résnyire nyitottam az ajtót, és besurrantam.

– Brenda!

Szokásos módon mindent elborítottak a tárgyak – celluxszal felragasztott gyerekrajzok díszítették a falakat, az asztalát bekeretezett motivációs idézetek, könyvek, irattartók, kekszdobozok és félig kiürült kézkrémes tégelyek árasztották el. Az egész közepén ott ült egy kis termetű, ősz hajú, fekete nő, aki még mindig vibráló színekbe öltözött, ahogy annak idején. Félig-meddig mindig megszegte az öltözködési szabályokat egy élénk blúzzal, nagy fülbevalóval vagy trópusi színekben pompázó kendővel. Amikor még állami gondozott voltam, karácsonyra mindig egy-egy pszichedelikus pólót kaptam tőle. Sosem hordtam egyiket sem, de hálából mindet megtartottam.

– Callie! – Kis híján megállt a szívem, amikor Brenda nagy nehezen felállt a székéből, és odasántikált hozzám. Még gyerekkoromban kezdődött a reumája, és a jelek szerint azóta csak rosszabbodott. Azonnal elfogott a bűntudat, amiért ilyen sokáig halogattam a látogatást. – El sem hiszem, hogy már huszonegy éves vagy! Még mindig babaarcod van. – Hűvös kezével megérintette az arcomat, és ettől kis híján elmúlt az idegességem. – Mint amikor először találkoztunk.

– Tényleg?

– Igen. Mint egy porcelánbabáé.

Elmosolyodtam.

– Babaarc és ördögien heves természet!

Tessék, újra hallhattam a nevetését is. Vidámsága és hangossága mit sem változott.

– Aligha. Erő volt az, bizony ám. Bátor és elszánt voltál. Ezt szerettem benned a legjobban.

Mosolyogva adtam át neki a mogyoróvajas keksszel teli dobozt, amelyet útközben vettem.

– Ezt neked hoztam. Még mindig szereted?

– Ó, de még mennyire! Köszönöm! Bontsuk ki együtt! Kávét?

– Köszönöm.

Leültünk, előttünk ott volt a két bögre és a kinyitott doboz, és szinte tudat alatt készítettem magam arra, ami majd következik. Éreztem, hogy mondani fog valamit – igen, okkal hívott az irodájába. Mégis váratlanul ért, ami ezután következett.

– Nekem is van számodra valamim – szólt, és egy rikító sárga ajándéktasakot nyújtott át.

– Ó… köszönöm szépen! Nem kellett volna.

Ezért hívott ide? Hogy felköszöntsön?

– És… itt van még ez is. – Egy nagy, fehér borítékot tartott a kezében.

– Képeslap! Még egyszer köszönöm, Brenda. Igazán kedves tőled, hogy emlékeztél a születésnapomra.

– Szívesen. De az – itt a borítékra mutatott – nem képeslap. Levél neked egy ügyvédi irodától.

Félrehajtott fejjel néztem a papírdarabot.

– Egy… micsoda?

Megrázta a fejét.

– Csak ma reggel kaptam meg, FedExszel küldték, és mindjárt fel is hívtalak. Ilyen még sosem fordult elő nálunk.

Szemügyre vettem a levelet. A boríték sarkában az állt: Baird és Társai Ügyvédi Iroda.

Brenda folytatta:

– A levélhez mellékeltek egy nekem szóló üzenetet is. Az állt benne, hogy azzal bízták meg őket, adják át neked ezt, amikor betöltöd a huszonegyet.

– De ki bízta meg őket? A szüleim? – A borítékra néztem, aztán ismét Brendára.

Lehetetlen volt. Ha a szüleimtől lett volna a boríték, már régen megkaptam volna, nem?

– Feltételezem. – Vállat vont. Látszólag éppen annyira megdöbbent, mint én. – Bármi áll is benne, borzalmas, hogy felkavarja benned ezeket az emlékeket. Esküszöm, hogy nekem erről nem szólt senki. A cég határozott utasítást kapott arra vonatkozóan, hogy csakis a huszonegyedik születésnapodon adhatja át neked, gondolom, ezért küldték el éppen ma.

– Fura – motyogtam. Nem mertem többet mondani. Nagyot nyeltem, hogy elfojtsam az érzéseimet, ahogy mindig szoktam, de tudtam, hogy Brenda látja rajtam a rémületet.

– Egyáltalán nem örülök annak, ahogy ezt intézték, Callie. – A tekintete alapján el tudtam képzelni, hogy jól megmondta a magáét az ügyvédi irodának, vagy ha nem is tette, szakít rá időt, amint tud.

– És… tényleg nem tudod, mi áll a levélben? – kérdeztem.

– Fogalmam sincs. Arról sem tudtam, hogy egyáltalán létezik, esküszöm, szív… – Elhallgatott. Eszébe jutott, hogy állami gondozott koromban utáltam, ha szívemnek, drágámnak vagy bármi hasonlónak becéztek. Csak a szüleim hívhattak így, és ők meghaltak. Mindenki más számára Callie voltam.

– Brenda, ha nem bánod, inkább otthon nyitnám ki.

– Természetesen. Idd meg a kávédat, és hadd kínáljalak meg a keksszel!

Bólintottam. Gombóc nőtt a torkomban, de leerőltettem egy kortyot. Nem akartam megbántani Brendát, nem akartam, hogy azt higgye, kifogást keresek, hogy végre elmehessek.

– Nézd meg az ajándékodat! – kérte, és én engedelmeskedtem. A táskából egy színes, batikolt póló bújt elő. Elmosolyodtam. – Tetszik?

– Nagyon. Köszönöm. Tényleg nagyon köszönöm.

Átnyúlt az asztala fölött, és apró, merev kezeit a kezemre tette.

– Szívesen, szív… Callie.

– Mondhatod, hogy szívem – feleltem, és ezen magam is meglepődtem. Nem volt okom gyanakvó, nyers, sérült gyereknek lenni, mint egykor. – Jó érzés, hogy valaki így szólít.

Otthon, a kis stúdiólakásomban magam alá húzott lábakkal felkuporodtam a használtan vásárolt IKEA-kanapémra, és idegesen babráltam a kezemben tartott, lezárt borítékot. Alig vártam, hogy kinyissam, ugyanakkor rettegtem is attól, mi lehet benne.

Kinyitottam az ablakot, hogy bejöjjön némi levegő, mire besétált rajta egy apró, szőrös alak.

– Szia, drágám! – köszöntöttem, miközben a hófehér macskám, akinek egyik tappancsa fekete volt, az ölembe ugrott, hozzám dörgölőzött, majd egyenesen a sarok felé vette az irányt, ahol a tálját tartottam. Tulajdonképpen nem az én macskám volt. A ház melletti parkban lakott, és ott és akkor keresett ételt és szállást, ahol és amikor csak kedve szottyant. Független lélek volt, és éppen ezt szerettem benne. Én Mistynek hívtam, de biztosra vettem, hogy sok neve van, attól függően, éppen kinél időzik. Azt biztosan tudtam, hogy a szomszédomban lakó idős hölgy Masninak hívja – mert az egyik lábán körbefutott egy fekete csík –, és friss, grillezett hallal meg tejszínnel eteti. Misty-Masni szerencsés macska volt.

Ismét a levélre pillantottam, miközben kezemet a macska puha szőrén pihentettem. Nagyot nyeltem.

– Vágjunk bele! – mondtam magamnak.

Óvatosan bontottam fel a borítékot, nehogy eltépjem azt, ami benne rejtőzik. Egy nehéz, drága levelezőpapírt vettem ki belőle. Széthajtogattam, ekkor vettem észre, hogy a levelet nem kézzel írták, hanem gépelték. A bal felső sarokban állt az ügyvédi iroda neve, mellette a virágos, díszes logó. Egy sötét fával burkolt, régimódi nyomatokkal teleaggatott helyet képzeltem el – valahogy úgy, ahogy a filmekben szokták ábrázolni az ügyvédek irodáit.

A szívem majd kiugrott a helyéről. Hozzáfogtam a levél elolvasásához.

Kedves Miss DiGiacomo!

Mr. Joseph DiGiacomo és Mrs. Carol Elisabeth DiGiacomo megbízásából írunk Önnek. Birtokunkban vannak bizonyos dokumentumok, amelyeket Mr. és Mrs. DiGiacomo nálunk helyeztek letétbe, hogy mi adjuk át Önnek 2019. május 24-én, az Ön huszonegyedik születésnapján, és annál nem korábban. Mrs. Brenda Thibodeaux, aki Texas államban tevékenykedik szociális munkásként, volt az egyetlen fellelhető személy, aki kapcsolatban áll Önnel. Sajnálattal értesültünk az Ön örökbe fogadó szüleinek haláláról…

Pislogtam. Biztosan rosszul olvastam. Biztosan fáradt vagyok, és összezavarodtam. Újra elolvastam az utolsó sort. Sajnálattal értesültünk az Ön örökbe fogadó szüleinek haláláról.

Ez valami tévedés lehet. Engem senki sem fogadott örökbe, csak nevelőszülőknél laktam. Nyilván eltévesztették. A Gyermekvédelmi Szolgálat ki sem látszik a munkából, ráadásul borzalmas munkaerőhiánnyal is küzd, szóval könnyen elképzelhető, hogy tévedtek. Természetesen csak egy félreértésről lehet szó.

Azért többször is átolvastam a mondatot, és a tekintetem mindig megakadt az „örökbe fogadó” kifejezésen.

Ha tudomásunkra jutott volna váratlan haláluk, vagy külön utasítást kaptunk volna erre az esetre, korábban felvettük volna Önnel a kapcsolatot. Azonban ezen esemény bekövetkezésének esetére nem kaptunk útmutatást.

Misty legnagyobb bosszúságára felálltam, és fel-alá járkáltam a szobában. A szüleim egy ügyvédi irodára bíztak valamit, hogy az a huszonegyedik születésnapomon hozzám kerüljön. Ők meghaltak, és az irodának nem szólt senki – így aztán nem is változott a terv, hiába lettem árva. Mély levegőt vettem, ismét leültem, és igyekeztem a lehető legnyugodtabban befejezni az olvasást.

Hálásak volnánk, ha felhívná irodánkat, hogy időpontot egyeztessünk. Boldogan átadjuk Önnek a szóban forgó iratokat, és felteheti esetleges kérdéseit. Úgy sejtjük, akad majd néhány.

Fogadja őszinte részvétünket és üdvözletünket. Állunk rendelkezésére:

Anthony Baird

Baird és Társai

Egy pillanatig késztetést éreztem arra, hogy összegyűrjem és elfelejtsem azt a levelet. Lehet, hogy valamiféle csalás része.

De…

A kétely.

Muszáj volt megcáfolnom azt a bosszantó hazugságot, hogy örökbe fogadtak, bármennyire elképzelhetetlennek tűnt is, hogy igaz legyen. Misty felugrott a kanapéra, láthatóan feldühítette a figyelmem teljes hiánya.

A konyhapultra ültem, és újra elolvastam a levelet. Csakis valami furcsa félreértésről lehetett szó.

– Marhaság – mondtam hangosan.

Ösztönösen a telefonért nyúltam, és beütöttem Brenda számát.

– Brenda! Callie vagyok – szóltam bele, miközben megpróbáltam fel-alá járkálni a szobában. A lakásom két helyiségből állt: az egyik a konyha, a nappali és a hálószoba szerepét töltötte be, a másik a fürdőszoba volt, ahol csak oldalt állva lehetett zuhanyozni.

– Szia! Kinyitottad a levelet?

– Igen. Tévedés történt. Szerintem ez a levél nem nekem szól.

– Ez biztos? Mert nekem azt mondták, Callie DiGiacomónak szól, és én vagyok az egyetlen fellelhető kontaktszemély. Callie, én biztos vagyok benne, hogy nincs semmiféle tévedés.

Vállat vontam.

– Akkor ez egy vicc.

– Mi áll a levélben?

– Biztos, hogy nem tudod? Mert hogyan lehetne… – Remegett a hangom.

– Callie, már nem állsz a gyámságunk alatt. Illegális lenne felbontanom egy neked szóló levelet. Semmi közünk azokhoz az ügyvédekhez, sem ahhoz, amit a levélben írnak, bármi is legyen az.

– Megemlíti a szüleimet. De örökbe fogadó szüleimnek nevezi őket. – Reméltem, nem veszi észre, hogy elcsuklott a hangom, és könnybe lábadt a szemem, de persze észrevette, hiszen gyerekkorom óta ismert.

Egy ideig hallgatott.

– Tessék?

– Én úgy tudom, sosem fogadtak örökbe. – Ez leginkább kérdés volt.

– Ez abszurd! Amikor hozzánk kerültél, veled együtt döntöttünk úgy, hogy jobb megoldás lenne, ha nevelőszülőknél…

– Tudom, tudom – vágtam a szavába. – Valaki összekevert valamit, ennyi az egész.

– Mi? Vagy az ügyvédek?

– Valaki! Engem nem fogadtak örökbe.

– Hacsak… hacsak ez nem sokkal korábban történt, mint ahogy mi képbe kerültünk. Akkor esetleg nem is tudtunk róla. Lehet…

Lehunytam a szememet.

– Ne mondd ki!

Nem akartam hallani.

– Lehet, hogy a szüleid elhallgatták előled. Lehet, hogy el akarták mondani neked, csak közbejött a tűz.

– Nem lehet.

– De lehet. Valószínűtlen, de lehetséges.

– Nem. Nem. Ennek semmi értelme. Te tudtál volna róla!

– Akkor nem, ha az örökbefogadás valahol máshol zajlott, vagy ha nem hivatalos megállapodás alapján történt. Megesik, hogy egy ilyen eseményről nincs hivatalos feljegyzés, még egy születési anyakönyvi kivonatot is ki lehet tölteni hamis adatokkal. Nem azt állítom, hogy a szüleid ezt tették, de előfordulhat.

Nagyot nyeltem. Misty odaült mellém, halkan dorombolt – elégedett volt, mert tele volt a hasa. Az utcáról beszűrődött egy fékező, majd újra elinduló busz zaja, és a hajamat meglebbentette az ablakon belibbenő szellő. Az egész valószerűtlennek tűnt.

– Hadd segítsek! – Brenda hangja is éppolyan valószerűtlennek hatott, mint minden más. – Kérlek, holnap gyere be az irodába, és…

– Megoldom.

– Csinálhatjuk együtt, találkozhatunk az ügyvédekkel együtt…

– Rendben leszek. De azért köszönöm. – Képtelen lettem volna még egyszer ellátogatni a Tengeri Csillag Szolgálathoz.

– Amint beszéltél az ügyvédekkel, hívj fel! Kérlek.

– Hívlak. Köszönöm, Brenda.

Letettem a telefont, a tenyerembe temettem az arcomat, és végre elengedtem magam – sírtam.

Második fejezet

Baird és Társai egy magas, acélból és üvegből épült irodaházban dolgoztak San Antonio szívében. Sokszor elsétáltam már az épület előtt, de persze nem tudtam, hogy egy nap az élet ilyen váratlan módon hoz majd ide. Bátorságot gyűjtöttem, és a makulátlan recepció felé vettem az irányt. Remegett a kezem. Hajnal óta talpon voltam, és most kavargott a gyomromban az a rengeteg kávé, amit azóta megittam. Körbetekintettem a márvánnyal borított előtérben, néztem az öltönyös férfiakat és a kosztümös, magas sarkú cipőt viselő nőket, és már megbántam, hogy farmernadrágban és edzőcipőben érkeztem. Össze kellett szednem magamat, mielőtt a recepcióshoz léptem volna.

– Jó napot! Callie DiGiacomo vagyok – kezdtem, és óvatosan a hideg márványpultnak dőltem. – Anthony Baird… az irodája… ha jól tudom, itt van… levelet küldött nekem. Azt kérte, egyeztessek időpontot, ezért úgy gondoltam, eljövök személyesen.

A recepciós, akinek apró arca a hajlakktól merev műtincsek közül nézett rám, felpillantott a számítógépe képernyőjéről, és válaszul csak sóhajtott. Az egérrel kattintgatott, aztán ismét rám sandított.

– Az első szabad időpont jövő héten van. Hétfőn három órakor.

– Hétfőn? Az még több nap!

– Igen. Kéri az időpontot?

– Nos, én megértem, hogy Mr. Baird nagyon elfoglalt, de ez egy nagyon sürgős ügy.

– Ebben az irodában minden ügy sürgős.

Az ajkamba haraptam.

– Biztos, hogy nincs lehetőség korábbi találkozóra?

Rá sem nézett a képernyőre.

– Biztos.

– De én…

– Elnézést kérek! – szakított félbe egy hang. – Azt mondta, ön Callie DiGiacomo?

Megfordultam, és megláttam a felém tartó férfit. Minden szürke volt rajta – a haja, az öltönye, a nyakkendője, a szeme. Ködben nem is látszott volna.

– Igen.

– Értem. – Kedvesen nézett rám, mintha tudná, ki vagyok, mintha nem csak a nevemet ismerné. – Anthony Baird vagyok. Jöjjön csak fel! És jó reggelt, Marissa.

– Jó reggelt, Mr. Baird, ma délelőtt teljesen be van táblázva…

– Kérje meg az ügyfeleket, hogy várjanak egy keveset! Ez most fontos.

Alig tudtam megállni, hogy ne küldjek diadalmas pillantást Marissa felé, miközben a lifthez sétáltunk. Mr. Baird idősebb volt, mint elsőre gondoltam, és melegség áradt belőle. Egy kis… együttérzés? Egyáltalán nem erre számítottam. A legkevésbé sem tűnt csalónak. De persze a csalóknak az a dolguk, hogy megbízhatónak láttassák magukat, nem? Csak úgy kavarogtak a fejemben a gondolatok.

– Köszönöm, hogy fogad – szólaltam meg, miközben beléptünk a liftbe. – Méltányolom.

– Ez csak természetes, Callie. Az ön helyzete merőben… szokatlan. És nyilván nagy szomorúságot okoz. Igyekszem megkönnyíteni az ön számára.

Nagyot nyeltem.

Az irodája pontosan olyan volt, amilyennek elképzeltem: sötét faburkolat, a falakon régi nyomatok, az asztalon mindenfelé papírok, közülük néhány stószokba rendezve, a többi egy hosszú sorban kiterítve.

Mr. Baird egy fotelre mutatott az asztala túloldalán.

– Kérem, foglaljon helyet!

A bőrfotelbe ültem, és elővettem a táskámból a levelet.

– Nos. Ez itt.

– Igen. – Ő is leült az asztalához. – Először is őszinte részvétem Mr. és Mrs. DiGiacomo halála miatt. Nagyon sajnálom. Nem tudtunk erről.

Az elvesztésük akkor újból szíven ütött, még ennyi idő után is elképesztő erővel. A szüleim és a halál gondolata még mindig szinte megtört. Megköszörültem a torkom, és Mr. Baird türelmesen várt, míg készen nem álltam rá, hogy megszólaljak.

– Köszönöm. De nem értem… Hogyhogy nem tudta, hogy… elhunytak? Mikor kapta tőlük ezeket a dokumentumokat?

– Az örökbe fogadó szülei az ön születésekor bízták ránk ezeket az iratokat egy jogilag kötelező érvényű megegyezéssel együtt, amelynek értelmében csakis akkor adták volna át ezeket önnek, amikor már betöltötte a huszonegyedik életévét. Ha életben maradtak volna, talán úgy döntenek, hogy korábban megkaphatja, de sajnálatos módon…

Az „örökbe fogadó szülő” kifejezéssel mintha tőrt döfött volna a szívembe.

– Mr. Baird, ők az édesanyám és az édesapám voltak. A biológiai szüleim. Engem nem fogadtak örökbe.

– Miss DiGiacomo – szólt gyengéden, mintha óvatosan akarná közölni velem a hírt. – Mr. és Mrs. DiGiacomo szerint mégis. Ezt ők mondták nekem, itt, ebben az irodában. – Már megint az a tekintet: a sajnálat. Milyen gyakran láttam már, amióta árva lettem! Gyűlöltem.

Ökölbe szorult a kezem, és meggyűrte a levelet. Óriási erőfeszítésembe került, hogy megőrizzem a nyugalmamat. Nem tudtam, mit mondhatnék, semmi értelmes nem jutott eszembe, csak egy tanácstalan félmondat:

– Ez nem lehet igaz.

– A szülei azt mondták, nem akarják, hogy ön tudjon az örökbefogadásról, amíg nem elég idős ahhoz, hogy fel tudja dolgozni.

Egy pillanatra lehunytam a szememet.

– Ezt ők mondták?

– Igen. El sem hiszem, hogy most ilyen helyzetbe kerültünk.

– Mármint mi ketten? Gondolom, ön tudja, kik a szülei! – csattantam fel.

– Hogy kik voltak. De igen, valóban tudom, és megértem, hogy ön most zaklatott. Nagyon sajnálom. Úgy gondolom, Mr. és Mrs. DiGiacomo nem a legszerencsésebb módon intézték ezt az ügyet, de ez már így marad. – Miközben ezt mondta, lehajolt, hogy kivegyen valamit az aktatáskájából. Egy apró kulcsot. Felállt, és kinyitott egy sötét fából készült irattartó szekrényt. Egy pillanatig tétovázott, majd a legfelső polcról levett egy dobozt, amelyhez gumiszalaggal egy kék dossziét erősítettek. Letette elém. Olyan volt, mintha élőlények volnának, amelyek szólítanak engem, mégis undorral töltenek el.

– Igen. Ez már így marad – nyögtem ki.

Mr. Baird kinyitotta az asztala egyik fiókját, és elővett egy csomag papír zsebkendőt, majd odaadta. Udvariasságból elvettem egyet, bár nem állt szándékomban zokogásban kitörni. Megpróbáltam humorizálni:

– Ebben az irodában gyakran szoktak sírni?

– Előfordul.

Lesimítottam a hajamat, és igyekeztem összeszedni magamat.

– Nos… abban a dossziéban van az igazi szüleim neve?

A kék dossziéra koppintott.

– Nem tudom. Le van zárva.

Mindketten a dobozt és az irattartót néztük: vékony volt, kissé megfakult, egy gumiszalag fogta át. Benne volt a történetem. Különös energia áradt belőle, szinte úgy pulzált, ahogy a szívem vert. Legnehezebb időszakaimban mindig abba kapaszkodtam, hogy a múltam nem borzalmas, nem úgy, mint sok más állami gondozott gyereké. Engem szerettek a szüleim, és senki sem okolható a tragédiáért, ami minket ért, csak egy szörnyű baleset volt. A szeretet hagyatéka erősített. De tudtam, bármi is van ebben a csomagban, ezt most megváltoztathatja.

Mr. Baird krákogott, és visszarántott a valóságba.

– Megengedi, hogy kibontsam ön helyett? Elolvasom, és összefoglalom a lényeget. Talán úgy könnyebb lesz önnek.

– Ön nagyon elfoglalt. Ezt mondta a recepciós… Marissa. Jobb, ha megyek. – A dobozért nyúltam. Annyira remegtem, hogy kis híján elejtettem.

– Callie, ne siessen! Maradjon egy pillanatig! – kérte Mr. Baird.

Haboztam.

– Ha az ember ismeri a múltját, akkor úgy nézhet a jövőbe, hogy tudja a teljes igazságot – folytatta, és ezzel meggyőzött.

– Igen.

Letettem a dobozt, és még mindig remegő kézzel levettem róla a gumiszalagot. Egyszerre nagyon élesen érzékeltem a környezetemet: a bútorok viaszillatát, az ajtón túlról beszűrődő hangokat, a fényt, és azt, ahogy Mr. Baird az asztal alatt ütemesen kopog a lábával. Akkor még nem is sejtettem, hogy ezek a részletek örökre az emlékezetembe vésődnek majd.

Reszkető kézzel nyitottam ki a dossziét, és kivettem a benne megbújó lapokat. Az első egy levél volt.

Drága Kislányom!

A szám elé kaptam a kezemet.

Angolul írom ezt a levelet, mert Amerikában fogsz felnőni. Arra voltam hivatott, hogy az édesanyád legyek.

Nekem már nincs családom, és apád sincs már. De biztosra veszem, hogy kíváncsi vagy a nevemre. Drága kislányom, Malva Stella vagyok. A stella olaszul csillagot jelent. Egy kicsi, olasz faluban születtem, ott, ahol a hegyek olyan magasak, hogy szinte az égig érnek. Montevinónak hívják. Nem sokan élnek ott, és mindenki ismer mindenkit. A dombon áll egy kastély, és a falu négy sarkában négy templom őrzi a települést.

Angolul ki sem tudom fejezni, milyen gyönyörű ez a hely. Bárcsak magammal vihetnélek oda! Magam is szívesen mennék, de sajnos ez lehetetlen. Nagyon szeretlek, és örökké veled szerettem volna lenni, de sajnos nem tudok.

Mind itt vagyunk, ezen a Földön, az égbolt alatt, és a legjobbat kell kihoznunk abból, amink van. A család néha szeretetet ad, néha fájdalmat okoz, de legtöbbször mindkettő igaz. Most, hogy tudod, én vagyok az édesanyád, azt is tudnod kell, hogy megtartottam neked egy házat, a Casa delle Lucciolét.A családunk sokáig élt itt, és most a tiéd. Remélem, te is annyira fogod szeretni, mint én. Remélem, egy napon majd hazatérsz.

Ti voglio bene. Szeretlek.

Szívbéli anyád,

Malva

Amikor az utolsó szóhoz értem, a visszafojtott könnyek utat törtek maguknak, és elsírtam magam. Kizártnak tartottam, hogy viccről legyen szó, ahhoz túlságosan valóságosnak tűnt. Sírtam, mert dühített, hogy a szüleim ezt elhallgatták előlem, és sirattam Malvát és azokat az éveket, amelyeket nem tölthettünk együtt. Mi történhetett vele?

Alig vettem észre a kissé bizonytalan kéz érintését a vállamon, és mintha nagyon messziről hallottam volna Mr. Baird hangját:

– Marissa! Mondja meg Jacknek, hogy nagyon sajnálom, de még egy kicsit várnia kell… Igen, tudom. De akkor is várniuk kell. – Majd rövid hallgatás után így szólt hozzám: – Callie! Jól van?

– Igen. Igen. Ezt a jelek szerint a biológiai anyám írta – böktem ki, és átadtam neki a levelet. A papír egyik sarka csupa könny volt.

– Igazán szeretetteljesen írt – állapította meg az ügyvéd, amikor végzett az olvasással. – Nagyon sajnálom.

– Nem írja, hogy miért. Miért kellett elhagynia engem?

– Van itt még más is – mutatott Mr. Baird a kinyitott dossziéra és a dobozra. Felszárítottam a könnyeimet, és a többi papírra irányítottam a figyelmemet. Mindegyik hivatalos irat volt, úgyhogy az ügyvédnek adtam őket.

– Megnézné ezeket? – kérdeztem.

– Természetesen. Lássuk csak! Ezek másolatok, mind olaszul van, és itt a fordításuk is. Ez… Ó. Ez egy ház átruházó okirata. Felteszem, azé a házé, amelyről a levélben van szó.

Annyira sokkolt mindaz, amit megtudtam, hogy fel sem fogtam, amit az ügyvéd mondott. Csak arra a nőre tudtam gondolni, aki a levelet írta… a szülőanyámra.

– Tessék. Az áll benne, hogy egy helyi ügyvéddel kell hivatalossá tennie a dolgot az édesanyja… Ó. – Rám pillantott.

– Semmi gond. Jelenleg csak édesanyámként emlegethetem, más szavam nincs rá.

Mr. Baird bólintott.

– Az ügyvéd… Montevinóban praktizál. Igen, így hívják a települést. Az ügyvédi iroda neve Studio Tava. Őket bízták meg azzal, hogy mindent jogszerűvé tegyenek. Feltehetőleg aláíratnak majd önnel néhány papírt. Nyugodtan hívjon fel, mielőtt bármit is aláírna!

– Aláírní? Papírokat? – értetlenkedtem.

– Igen, ez áll itt.

– De ez azt jelenti, hogy oda kell mennem.

– Nos… A jelek szerint ezt magától értetődőnek tekintették. Azt, hogy ön elutazik ebbe a… Montevinóba, és mindent elrendez.

Hirtelen nagyon melegem lett.

– Azt hiszem, el fogok ájulni.

– Ne, ne! Kérem, csak azt ne! Tessék, igyon egy korty vizet! – Valahonnan elővarázsolt egy poharat. – Ablakot nyitok. Felhívjak valakit? – Úgy láttam, úrrá lett rajta a pánik, és valamilyen abszurd oknál fogva ezt humorosnak találtam.

– Nos, van min gondolkodnom. – Beleittam a vízbe, de kis híján ki is köptem, mert majdnem félrenyeltem.

– Finoman szólva – bólintott Mr. Baird. – Jól van?

– Igen. Csak egy kicsit elveszítettem az önuralmamat.

– Kérem… igyon még egy keveset! – Azzal bőrfoteljébe rogyott.

Engedelmeskedtem, és ekkor váratlanul felötlött bennem egy gondolat. Felpillantottam.

– Lehet, hogy még van családom. Úgy értem, azt hittem, senki sem maradt rajtam kívül.

Amit a Szélmalomban kívántam: Ne álljak egymagam a világban. Lehetséges…?

– Callie. Képzelheti, hogy az én szakmámban hallottam már néhány történetet. Csak tanácsolnék valamit, ha megengedi.

Vártam.

Mr. Baird a szemembe nézett, és most először kemény kifejezés jelent meg az arcán. Olyan ember kifejezése, aki már sok illúziótól megszabadult.

– Ne legyenek nagy elvárásai! Lehet, hogy a körülmények mások, mint ahogy azt ön elképzeli. Sőt, ha rám hallgat, egyáltalán ne legyenek elvárásai!

– Igyekszem.

A szívemnek aztán mondhatja.

Malva Stella. A neve csengőként csilingelt a fejemben. Néhányszor el is suttogtam. Malva, a szülőanyám.

A lakásom padlóján térdeltem, odakint nyüzsgött a forgalmas utca. Újra átolvastam a dokumentumokat, megpróbáltam megfejteni, mit jelenthetnek, és megemészteni mindazt, ami történt.

Addigra már vagy egymilliószor elolvastam a szülőanyám levelét. Eljött a perc, hogy kinyissam a dobozt is. Az idő mintha megállt volna, amikor felemeltem a tetejét – tartalmát egy vászonkendő takarta. Elfeledett tárgyak illata csapta meg az orromat: púder, penész, régi könyvek, ezekhez társult a száraz virágok leheletkönnyű illata. Emlékillat. Elveszett hangok suttogtak a fülembe.

Tisztelettudóan helyeztem a kezemet a kézzel szőtt vászonra, amely a doboz tartalmát fedte. Az anyag közepére bordó fonallal egy név kezdőbetűit hímezték: ES. Lassan, gyengéden emeltem fel, az ölemben összehajtogattam, de közben le sem tudtam venni a tekintetemet mindarról, amit a doboz rejtett. Volt ott egy galambszürke bőrbe kötött jegyzetfüzet, amelynek lapjai közül egy apró, fekete szalag kandikált ki – könyvjelzőként szolgált –, és egy kis erszény, amelyet ugyanabból a vászonból szőttek, mint a kendőt. Kezembe vettem a jegyzetfüzetet. Nehéz volt, vastag, és régi papír illatát árasztotta. Az első oldalon egy gyönyörű bejegyzést találtam. Cikornyás, dőlt betűkkel az állt ott: Elisa.

Elisa – talán ezért hímezték a vászonra az E-t? Átlapoztam a könyvecskét, és minden oldalon ugyanazt a rendezett, apró betűs írást találtam. Aztán a jegyzetfüzet egy szemüveges, fekete hajú, fiatal nő képénél nyílt ki, akinek a derekát egy férfi karolta át. Két bicikli mellett álltak, amelyeket egy kőfalnak támasztottak.

– Elisa – suttogtam.

Az erszényben egy kulcscsomót találtam. A fémkarikán egy nagy és egy kis kulcs lógott. Melléjük fűztek még egy műanyagba bújtatott cédulát, amelyen régimódi szépiafestékkel a következő felirat állt: Casa delle Lucciole… Szentjánosbogár-ház. Fejben fordítottam le. Nos, szó szerint szentjánosbogarak háza, de úgy éreztem, a Szentjánosbogár-ház jobban hangzik.

Annak a háznak a kulcsai, amelyet az anyám hagyott rám.

Ez volt a valóság.

Éreztem, hogy igaz. A mellkasomhoz szorítottam a kulcsokat – talán, ha eléggé akarom, megjelenik lelki szemeim előtt a ház, és meglátom, amint anyám engem vár…

Felugrottam, és kis híján felkaptam a szüleimről – azokról az emberekről, akiken kívül nem ismertem szerető szülőket – készült fotót, amelyet a kanapé melletti polcon tartottam, hogy az éjszaka elhaladó kocsik fényénél is lássam.

Örökbe fogadó szülők.

Még mindig iszonyú nehéz volt elhinni.

Szinte minden tárgyunk odaveszett a tűzben, de a kezemben tartott fényképet megvédte a lángoktól az ezüstkeret. Az egyik sarka kissé megbarnult, de ettől eltekintve sértetlen maradt. Mindig mindenhová magammal vittem, és az ágyam melletti vagy mögötti falra akasztottam abban a sok különböző otthonban, ahol életem során éltem, és a párnám alá rejtettem az ismeretlen ágyakban, amelyekben senki gyermekeként aludtam. Az a fotó volt a horgonyom.

Hármunkat ábrázolt, a szüleimet meg engem, és San Antonióban készült, a parti sétányon. Lehettem vagy hároméves. Nem sejtettem, hogy már csak hét rövid évem van hátra velük. Még azelőtt készült – a szeretet, a béke és a nyugalom hihetetlen időszakában, amelyet szinte teljesen elfelejtettem már, de még ott lebegett az emlékeim horizontján.

Bal oldalon apa állt, és felemelt engem. Belemosolygott az objektívbe, és hunyorgott a napsütésben. Focimezben volt, és már jól láthatóan kopaszodott. Én a vállán ültem, és egy szórócukorral díszített fagylalttölcsért szorongattam. A színes cukrok jórészt a szám köré tapadtak. Anya a jobb oldalon állt, felém fordult, és éppen az arcomat tisztogatta. Ő is mosolygott, arcát egy nagy szalmakalap árnyékolta. Rövid, vaskos ujjai voltak, és még emlékeztem az érintésükre, arra, milyen puhán értek a bőrömhöz. Vagy csak képzeltem. Ahányszor megláttam a mosolyát, mindig felidéződött bennem az illata. Képtelen voltam megfejteni azt az illatot, és nem tudtam szavakkal leírni. Egy pillanatra lehunytam a szememet, és végigsimítottam a képet, mintha így újra megérinthetném őket.