Aurora Lewis Turner

Az istenek játéka

© Aurora Lewis Turner

Hungarian edition ©

Olvasni Menő Kiadó 2021

Minden jog fenntartva!

Kenderesi Viktor - borító

Lukács Edina - logó

Soltész Eszter - szerkesztés

ISBN 978-615-6094-12-4

Olvasni Menő Kiadó, Göd, 2021

Felelős kiadó: Csabai Márk

A könyvet az Olvasni Menő Kft. készítette.

Elérhetőségünk:

www.olvasnimeno.hu

kiado@olvasnimeno.hu

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm a családom támogatását. Köszönöm Viktornak a csodálatos borítót, Eszternek a szerkesztést, Inci Könyvszenvedély, Emese Falakmögött, és Edina Booktime blogjának az ajánlást, valamint Langó Gábornak a frappáns címválasztást. Külön köszönet Edinának, kedves menedzseremnek a logóm megtervezéséért, a sok segítségért és a történet nem mindennapi végének szavazásra bocsátásáért. Nélküled ez a regény nem lenne az, ami. Végül, de nem utolsó sorban köszönöm nektek, vagyis az Aurora Lewis Turner és OLVASÓI világa nevű csoportom tagjainak a közreműködést, hogy hétről hétre szavaztatok a történet alakulását illetően. Íme a szavazóim listája:

Fejes Gábor

Vasas Szilárd

Papp Lilla

Jakabné Ecsedi Emese

Tóthné Kislaki Zsuzsanna

Orbán Mária Marianna

Molnárné Pásztor Noémi

Czifra Barbara

Prókai Katalin

Erdős Margó

Horváth Tamásné

Menyhei Mónika

Langó Julianna

Rákóczi István László

Fróna Zsófia

Mátyás Mónika

Lukács Edina

Kovács Julianna

Gallai Emese

Langó Zsuzsanna

Szabó Borka

Marion Ebook-er

Majlinger Dorka

Fejes Anna

Langó Katalin

Csete Dóra

Tóth Henriett

Csikány Viktória

Kocsisné Molnár Tímea

Kenderesi-Varga Viki

Langó Gábor

Fróna Viktória

Schleicher Tímea

Hantó Réka

Spala Gabriella

Strennerné Simon Veronika

Balogh Krisztina

Szabó Kornélia

Fülöp Zsolt

Tóth Angelika

Nyírő Attila

Kökény Mária

Kulcsár Tünde

Isabel Healian Rose

Krum-Kolonics Anikó

Kékesi Mária

Tujmer Tünde

Varga Tamás

Tormási Cintia

Farkas Vivien

Ferenczi Katalin

Horváth Péter

Torzsa Imréné

Hegyes Tímea

Pethő Tiborné Kriszti

Mária Kékesi

Kocsis Marianna

Szentpál Judit Marianna

Horváth Lili

Jurácska Sándor

Bombicz Judit

1. fejezet

Emberáldozat

A XXII. század közepére olyan világban élünk, amiben érezni lehetetlen, meghalni elvárás. A bezártság az egyedüli esélyünk a túlélésre…

Luna-33-03-30 egyike Urbs lakosainak. Az Áldozati Esemény előtti napon épp munkahelyére igyekezett. A lány még csak nemrég töltötte be életének tizennyolcadik évét, de már egy ideje a Fegyvertárban dolgozott. A feladata az Esemény fegyvereinek tesztelése, tökéletesítése volt.

Égővörös haját mindig is sapka vagy kendő alá rejtette, hiszen a színe miatt magára vonzotta a város lakosainak tekintetét. Kevés volt a vörös hajú a falak között, ezért előfordult, hogy tovább nézték őt, mint ahogy az megszokott lett volna. Nem érezte magát zavarban emiatt, de ahogy mindenki, ő is kerülte a feltűnést. Nem volt nehéz dolga az egyforma, szürke ruhák miatt. A férfiak és nők öltözete között sem volt jelentős különbség; teljes egyenlőség uralkodott a két nem között.

A város üvegépületei óriásként tekintettek le a lányra. Urbsban ugyanis mindent aszfalt és beton borított. Egyedül csak azok láthattak némi zöldet, akik az üvegházakban dolgoztak. Bár az ottani ételek többsége szintetikus volt, nem sok közük akadt a természetes anyagokhoz.

Luna-33-03-30 megállt az egyik zebránál. Megvárta, hogy elhaladjon előtte a forgalom. Hatalmas, guruló konténerek közlekedtek a város egyik pontjától a másikig. Ezek szállították a megfelelő helyre a ruhát, az élelmet, a különböző termékeket. Mivel Urbs lakosai abban a körzetben kaptak lakást, ahol dolgoztak, nem volt túlzottan aktív a közösségi közlekedés.

A lány megvárta, hogy elhaladjanak előtte az óriási konténerkocsik. Szürke sapkája alól kilógó, vörös tincsét a füle mögé tűrte, majd ránézett a tenyerén lévő, fekete jelre. Ebből tudta, bár a városban mindenki egyenlő, ő bizonyos szempontból mégiscsak különleges volt.

A lámpa zöldre váltott. Áthaladt az úton, majd bevette magát az óriási, szürke üvegépületbe. Tágas előcsarnokban találta magát. Nem volt szükség recepciósra, mivel mindenki tudta a dolgát. Ahogy mindig, akkor is áthaladt egy forgókapun, majd a lifteknél várakozott. Mögötte jöttek még mások is, de tőle távolabbi liftekhez léptek. Mindenki tartotta a megfelelő távolságot, mintha csak genetikailag beléjük lett volna kódolva.

A lift csilingelő hangja törte meg a csendet. Luna-33-03-30 belépett a felvonóba, s egyedül suhant fel egészen a negyvennyolcadik emeletig. Kilépett a folyosóra, ahonnan az egyik gyakorlóteremhez ért. Egyedül volt. A falakat sérülésálló, fekete anyag burkolta. Csupán hosszú üvegablak – mely beborította a fal egészét –, biztosított némi beszüremlő „természetes” fényt. A lány érkezésekor a lámpák felkapcsolódtak, mintha csak azt akarták volna hírül adni, hogy Luna-33-03-30 beért a munkahelyére. Az üvegablakon keresztül lelátott a városra, a forgalomra, a többi épületre, az utcán lévő emberekre, de nem törődött velük.

Akkor meleg, nyári nap cirógatta végig Urbs aszfaltját és betonját. Akik a falért feleltek, mindig ügyeltek arra, hogy sose legyen túl hideg vagy túl meleg a városban. Az egyhangúság fontos tényező volt.

Luna-33-03-30 azonnal a teremben lévő padhoz lépett, ahol megtalálta munkaruháját. Ott, helyben, a szobákban felszerelt kamerák ellenére öltözött át. Mivel az emberek nem érintették meg egymást, nem volt semmi nyoma a testiségnek, nem is érezhettek zavart, vágyat vagy szégyent, ahogy minden más érzés is távol állt tőlük…

Miután Luna-33-03-30 felvette munkaruháját, azonnal a fekete falhoz lépett, megnyomott rajta egy gombot, amitől egész fegyverarzenál jelent meg a szeme előtt. Levett egy dárdát, amit már hosszú hetek óta tökéletesített. A szemközti falból céltábla emelkedett ki. Luna-33-03-30 meglendítette karját, amitől a dárda egyenesen a céltábla közepébe fúródott.

Megnyomott egy másik gombot, így beépített számítógép fordult ki a falból. Bepötyögött valamit a fegyverről, ami majd a levelezőrendszeren keresztül eljut a tervezőkhöz. Elviekben mindenki más is képes lenne arra, amire ő, de minden munkakörhöz szükség van betanítási időszakra. Nem mindenki értett úgy a fegyverekhez, ahogy ő.

Még néhányszor meg kellett ismételnie a mozdulatot, hogy teljes szakvéleményt tudjon írni a dárdáról. Épp a végére ért, amikor kinyílt a teremhez tartozó ajtó, s belépett rajta egy férfi. Luna-33-03-30 felé bólintott üdvözlésképp. Tudta, mi a feladata. Követte a férfit, méghozzá annak az épületnek a legfelső szintjéig, amiben ő is dolgozott. A helyiség, ahová vezették, különbözött az ő szobájától.

Amint belépett oda, a megszokott szöveggel köszöntötte a jelenlévőket:

– Az istenek áldásával!

– Az istenek áldásával! – visszhangozták a bent lévők. Tíz alak állt egy sorban, középen a választott vezető, akit az Esemény házigazdájának kiáltottak ki.

Luna-33-03-30 is felsorakozott a többiek mellé, akik legalább annyira voltak különlegesek, mint amennyire ő. Mindegyikük magán viselte az istenek jelét. Ki a homlokán, ki a karján, ki a lábán, ki a hátán, ki a nyakán, de mindegyikükön ott volt. Ők voltak a kiválasztottak.

Az Esemény vezetője a szokásos szavakat ismételte nekik. Azokat, amelyeket évente kétszer más-más ember hadar el gépiesen:

– Nagy örömömre szolgál, hogy én vezethetem az Eseményt, melynek során a kiválasztottak fegyvert kapnak az istenek akarata szerint. – Ezek csak üres szavak voltak, hiszen nem érzett az ég egy adta világon semmit. Érkezési sorrendben szólította a résztvevőket. A teremben lévő, óriási kivetítőn megjelenő eredmény szerint kiosztotta nekik a fegyvereket.

Luna-33-03-30 mellett egy szőke kislány állt, alig lehetett több tízévesnél. Egy-egy apró kést, míg a mellette lévő, óriás izomkolosszus egy jókora lándzsát kapott. Az istenek – ahogy mindig – akkor is bölcsek voltak; mindenkinek a képességeihez mérten választottak fegyvert. Új szokás volt. Kezdetben nem volt szükség fegyverre. Jelenleg pedig attól, hogy valaki rendelkezett fegyverrel, nem biztos, hogy akarta vagy tudta használni. A város lakosai sosem öltek, még állatok sem voltak a falakon belül.

– Luna-33-03-30 – hallotta a lány a saját nevét. Előrelépett, és a kivetítőre pillantott. Egy kardot kapott az istenektől, amit az egyik asszisztens nyújtott át neki. A lány bólintott. Ez volt a jele annak, ha köszönetet mondtak egymásnak, vagy elfogadtak valamit. Luna-33-03-30 keze ösztönösen cselekedett, ha fegyvert látott. Suhintott vele párat a levegőben, hogy kipróbálja. Többen utánozni kezdték a mozdulatait.

A szőke kislány meg is vágta magát a késével. Még csak fel sem szisszent. A kislány kezéből ömleni kezdett a vér, de aztán a semmiből drón jelent meg, mely gyógyító szérumot hozott. A lány levette a drónról a szérumot, majd ráfújt a sebére, amitől az azonnal behegedt. Még csak nyoma se maradt a sérülésnek. A ráragadt vért is feloldotta, eltüntette a szer. Amint a gyógyítással megvoltak, készen álltak végighallgatni a további határozatot.

A kiválasztottak ismét egy sorba álltak. Az Esemény vezetője, a középkorú, fekete hajú férfi a legünnepélyesebb hangján szólalt meg, amire csak képes volt:

– Holnap, 2151. június 21. napján – tartott szünetet. Megvárta, hogy a kivetítő megjelenítse az istenek határozatát –, az istenek akaratából szörnyetegek támadása általi halálban részesültök. – A kivetítő oroszlánokat mutatott. A halálnem eseményről eseményre változott. Több kategóriára oszlott; voltak természeti csapások, tüzek, csapdák és kezdetleges fegyverek, bombák, biológiai fegyverek és szörnyetegek általi halálnemek. Az utóbbi időben több volt a szörnyetegek általi halál. Kezdetben csak beterelték a Stadionba a kiválasztottakat és minél gyorsabban, minél egyszerűbben gyilkolták le őket. Luna-33-03-30 munkája ezért új szakterületnek számított.

– Holnap reggel kilenc órakor az istenek akarata szerint bevégzitek sorsotok – folytatta az Esemény vezetője. – Most menjetek az istenek áldásával!

– Az istenek áldásával! – visszhangozták a kiválasztottak. Ahogy mindenki más, Luna-33-03-30 is visszatért a munkájához.

***

A vörös hajú lány estére hazatért a kis lakásába, amit a város vezetésétől kapott. Ily módon jutottak fedélhez a fejük fölé. A lány magával vitte fegyverét, melyet másnap használni volt köteles. A lakásban csak egy hálófülke és egy kis mosdó helyezkedett el. Nem is volt másra szüksége. Ételt és italt is az állam biztosított számára. Nem érzett éhséget, ezért reggel hétkor, délben és este nyolckor evett idő szerint. Sokan beállítottak maguknak emlékeztetőt, hogy ne felejtsenek el enni és inni.

Luna-33-03-30 ott ült az ágya szélén, ahogy mindig, és lassan egy mesterséges szendvicset majszolt. Ugyanolyan volt, mint egy átlagos szendvics, csupán laboratóriumi körülmények között hozták létre összetevőit. Azt sem tudta volna megmondani, ízlik-e neki vagy sem. Minden ízt ugyanolyannak érzett.

Amint megvacsorázott, gyors meleg vizes fürdőt vett, majd lefeküdt aludni. Tudta, hogy mindjárt felvirrad a nap, mely értelmet ad rövidke életének.

***

Luna-33-03-30 ugyanúgy kezdte a következő napot, ahogy egy átlagos napját; felkelt, összekészült, felöltözött, majd aprócska lakását maga mögött hagyva elindult. Fekete autó várta őt a bejáratnál. Az arra járók ebből is tudhatták, hogy az egyik kiválasztott él abban az épületben.

Luna-33-03-30 kardjával kezében szállt be az autóba. Hagyta, hogy a sofőr elhajtson vele egészen Urbs centruma felé. A lány kibámult a sötétített üvegű ablakon. Nézte a város forgatagát, ahogy a mesterséges napfény megcsillan az üvegépületeken, az erős forgalmat, a felnőtteket és gyermekeket, akik mind a Stadion felé tartanak. Az építmény – bár gigantikusnak számított –, mégsem tudta magába fogadni a város összes lakosát. Sorsolással döntötték el a főbb kérdéseket. Az istenek kiválasztották az áldozati bárányokat, az emberek pedig azokat, akik a helyszínen végignézik a kiválasztottak halálát. Minden ehhez hasonló esemény nézői közé olyanokat sorsoltak, akik még nem vettek részt az ünnepségen, amíg be nem zárult a kör, majd kezdhették elölről.

A fekete autó a Stadionhoz ért. Bevette magát a mélygarázsba. Luna-33-03-30 szeme nehezen szokott hozzá a hirtelen jött sötétséghez. A Stadion óriási szörnyetegként nyelte magába az autót, benne a lánnyal. Az ezüstszínű, több tízezer embert magába fogadó építmény az istenek műve volt. Ez volt a legtekintélyesebb hely Urbsban, melyet ők irányítottak. A Stadion jelképezte hatalmuk központját.

Luna-33-03-30 kiszállt az autóból. Tekintete megakadt az őt váró három emberen. A megfelelő szavakkal köszöntötte őket. Hagyta, hogy elvezessék a felkészítőbe, ami tágas terem volt, kis blokkokra osztva. A kiválasztottaknak le kellett vetkőzniük, hogy szépészeti beavatkozásokon essenek át. Luna-33-03-30 testét is átmosták, kiszedték a szemöldökét, a haját kellemes illatú anyaggal öntötték le. Előkészületnek számított a halála utáni rituáléhoz. Amint készen állt, fekete kezeslábast és bakancsot kapott. Addigra a többiek is elkészültek, mindannyian fegyvereikkel kezükben várták, hogy megkezdődjön az Esemény.

Ahogy őket, Luna-33-03-30-at is jókora kapuhoz állították, melyen piros lámpa égett. Egy fekete hajú, csokoládébőrű nőtől kaptak eligazítást:

– Az istenek jelét viselitek magatokon – kezdte. – Az istenek azt várják tőletek, hogy mosolyogjatok a kameráknak, hogy a fegyverekkel védjétek magatokat, s ezzel méltó halált haljatok. – A helyiek ugyan mosolyogtak a jeles napokon, de a mosoly csak üres gesztus volt. A fegyverekkel való védekezés már más kérdés volt. Halálfélelmet sem éreztek, így nehezükre esett védeni az életüket. Nem volt természetes.

A nő így folytatta az eligazítást:

– Amint zöldre vált a lámpa, megnyílik a fal, ti pedig a Stadionban találjátok magatokat. Az istenek áldása kísérjen utatokon!

A kiválasztottak, így Luna-33-03-30 is a lámpa felé fordult, mely még egy ideig pirosan égett. Olyan nyugodt maradt a szívverésük, mintha szombat délutáni sétára készülnének. A fegyvereiket maguknál tartva vártak türelmesen. A lámpa zöldre váltott, a panelek megnyíltak, így a kiválasztottak egy-egy sötét folyosóra értek, aminek a végén már látták is a fényt.

A Stadion aranyló homokkal várta a kiválasztottakat. Az épület a jó idő miatt fedetlenül állt, így mesterséges napfény világította be az egész arénát. Hangos éljenzés fogadta a kiválasztottakat. A lelátó kör alakban helyezkedett el a homokos küzdőtér körül, rajta több tízezer ember. Óriási kivetítőjén írták elő a közönségnek, mikor tapsoljanak, mikor éljenezzenek.

Fehér drónok jelentek meg a Stadionban a kiválasztottak körül, melyek kicsi, fekete kamerákat szállítottak. Azokkal közvetítették a műsort az isteneknek és a város otthon maradt lakosságának.

Luna-33-03-30-nak eszébe jutott, hogy mosolyognia kellene. Furcsa grimaszra húzódott a szája, melyet távolról sem lehetett mosolynak nevezni, de több volt a semminél. A drónok alaposan körbejárták a résztvevőket, majd visszavonultak, és távolról rögzítették az eseményeket.

Néma csend borult a Stadionra, amikor megnyílt a szemben lévő ajtó. Kiéheztetett oroszlánok léptek be rajta. Ezek a lények nagyban különböztek azoktól, amelyek valaha a természetben éltek. Sokkal nagyobbak, izmosabbak, vérszomjasabbak voltak. Az emberiség sokáig próbálta megmenteni a kihalás szélén lévő fajokat génmódosítással, aminek ez lett az eredménye. Ezek az állatok rövid életűek, és teljesen meddők voltak. Laboratóriumi körülmények között hozták létre őket, viszont az ösztön még ugyanúgy bujkált bennük. Éhesek voltak, így nem kímélték a kiválasztottakat. Az emberekre rontottak. Addigra már a kiválasztottak többsége eldobta fegyverét, vagy elfelejtette használni azokat. Teljes közönnyel várták a halált.

Az egyik oroszlán a nagydarab srácra vetette magát, akinek az istenek egy jókora lándzsát sorsoltak ki fegyverül. Roppantott egyet a fiú testén, amiből azonnal kiszállt az élet. A bestia marcangolni kezdte őt. Senki sem támadt vissza a lényekre. Az aranyló homokot sötét, vörösen bugyogó embervér festette meg.

Egyedül Luna-33-03-30 fejében ötlött fel a támadás lehetősége. Felkapta a termetes társa elejtett lándzsáját, majd kiszemelte magának az egyik bestiát, mely gyilkos pillantást vetett rá. A tömeg már „izgatottan” éljenzett, hiszen ezt írták elő nekik. Luna-33-03-30 kifújta a tüdejében rekedt levegőt, összpontosított. Sokszor akadt már dolga mozgó célponttal, ezért – amint a robusztus lény megiramodott felé – kinézte magának a szörny torkát. A lándzsa pillanatok alatt a levegőbe röppent, majd a bestia ütőerét szétszakítva állt meg annak testében. A ragadozó még lendületben volt, így az óriási test egyenesen Luna-33-03-30-ra hanyatlott. Az oroszlán utolsót mordult, mielőtt örökre kilehelte volna páráját.

A lányt megannyi izom és szőr temette maga alá. Beverte a fejét, felkészült arra, hogy magához édesgeti a várva várt halál, de az nem jött. Tekintete a kék nyári égboltba fúródott. A napfény lágyan cirógatta arcát. Törött tagjai ellenére ütemesen vette a levegőt, vert a szíve. Még életben volt.

***

A Stadion elcsendesedett, az oroszlánok nem sokkal a feladatuk végezte után kimúltak. A drónok visszavonultak, egyedül a takarítók maradtak a véres homokon. Nemes feladat volt az övék, hiszen nekik kellett összeszedniük az emberi maradványokat, amiket a szertartásra vittek.

Három ember kellett ahhoz, hogy leemeljék az oroszlánt Luna-33-03-30-ról. Amint ezzel megvoltak, készen álltak a lány testének elszállítására. Miután a teher lekerült róla, felült, s tekintetét a takarítók pillantásába fúrta. Ez volt az egyedüli alkalom hosszú évtizedek óta, hogy értetlenség- és bizonytalanságféle csillogott emberi szempárban. Mindenki tisztában volt azzal, hogy az istenek akarata szerint, valamint a természet törvényei alapján a lánynak meg kellett volna halnia, de mégis élve úszta meg az Eseményt. Ilyesmire még soha nem volt példa. Ez pedig még ebben az érzések nélküli társadalomban is bajt jelentett.

2. fejezet

Istenek Leszállta

Luna-33-03-30 hamar a gyengélkedőn találta magát. Odakerültek a város baleseteinek áldozatai, a súlyosabb sérülést elszenvedők, akiket a szérum nem tudott meggyógyítani. Kétóránként hoztak egy-egy pohár vörös színű folyadékot, mely belülről regenerálta törött tagjait. A külső sérüléseit már rég meggyógyította a szérum.

Nem sokáig maradt magára a gondolataival, ugyanis feketébe öltözött férfi lépett be a szobájába. Ebből már tudta, hogy a Városi Tanács egyik tagja kereste fel őt. A férfi arcát frissen borotválták, vonásait elmélyítette a kor, barna tekintete végigjárt Luna-33-03-30 gyógyulófélben lévő testén.

– Az istenek áldásával! – köszönt, amit Luna-33-03-30 is viszonzott. Megállt a lány ágyánál, hogy szembekerüljön vele.

– A nevem Milo-088-07-12. A Városi Tanács bízott meg, hogy keresselek fel, s adjam át a meghívónkat. A Tanács ma este ülésezik pontban 19:00-kor. Az ülésezés témája a Stadionban történt fiaskó lesz. Várunk téged a megbeszélésre.

– Köszönöm – mondta a lány, mire a férfi távozóra fogta. De nem léphetett ki úgy a kórterem ajtaján, hogy Luna-33-03-30 szavaival meg ne állította volna őt:

– Miért én? Miért nem tudtam beteljesíteni az istenek akaratát, s miért nem vesztem oda én is a Stadionban?

– Erre csak az istenek tudják a választ. Nem kérdezünk ilyet, hiszen emberi ész fel nem érheti bölcsességüket – adott rövid választ a férfi, mielőtt távozott.

Minden annyira egyszerű, érthető volt a lány számára az aréna homokján történtekig. Érezte, valami gyökeresen megváltozott.

***

A Városi Tanács épülete ugyanolyan felhőkarcoló volt, mint bármely főépület Urbsban. Luna-33-03-30 egy felvonó segítségével jutott a legfelső szintre, ahol a tíz tanácstag ülésezett. Mindig tízen voltak. Ahogy a városban minden más szakmát, a vezetői pozíciót is sorsolás útján lehetett elnyerni. A Tanácsnak általában nem sok dolga akadt, hiszen minden flottul ment; az emberek tudták a dolgukat. Viszont olyan vészterhes időkben, mint amilyen ez is volt, összeültek. A Tanácsot öt férfi és öt nő alkotta. A város lakosságától eltérően, ha tanácstagokként voltak jelen, szürke helyett fekete ruhát öltöttek.

Amint Luna-33-03-30 belépett a tágas terembe, köszönt. Az üvegablakon keresztül beszűrődött a Hold fénye, tükröződtek rajta a csillagok. A város lámpái megannyi sárgás bogárként ragyogták be a teret.

Hellyel kínálták a túlélőt. A tagok is kényelmes fotelekbe telepedtek, hogy megvitassák a történéseket. Köztük voltak idősek és fiatalok; Milo-088-07-12 volt a legöregebb, az egyik női tag pedig még Luna-33-03-30-nál is fiatalabbnak tűnt. Korának okán Milo-088-07-12 nyitotta meg az ülést. Felállt, barna, érzelemmentes tekintetét Luna-33-03-30-ra vetette.

– Bizonyára mind hallottatok arról, mi történt a Stadionban, hogy Luna-33-03-30 túlélte az Eseményt. Ilyet még sosem tapasztaltunk történelmünk során. Azért ültünk össze, hogy eldöntsük, mi legyen sorsa.

– Az istenek bölcsek – felelte egy középkorú nő, szavára sokan elmosolyodtak egyetértésükben. – Ha a lány életben maradt, akkor annak oka van.

– Bizonyára hiba történt – vetette fel egy fiatal férfi. – Az istenek bölcsek, de nem tévedhetetlenek. Lehetséges, hogy nem teljesedett ki akaratuk. Lehetséges, hogy tőlünk várják a megoldást.

– Milyen megoldásra gondoltál? – kérdezte Milo-088-07-12. – Az Esemény lezajlott.

– Igen, de még nem érkezett el az Istenek Leszállta. Még nem jöttek el a szent folyadékért. Tőlünk várják, hogy orvosoljuk a hibát.

– Hogyan orvosolnád Lucas-25-01-11? – kérdezte Milo-088-07-12.

– Holnap újabb Eseményen feláldozhatnánk a lányt.

– Hogyan? – kérdezték többen is. – Az Áldozati Esemény véget ért, a Stadion néma. Az istenek nem küldenek újabb szörnyeteget.

– Kisorsolnék egy szerencsést a város lakosai közül, aki a lány kardjával bevégezné a feladatot – felelte a férfi.

– Remek ötlet – mosolygott a Luna-33-03-30-nál is fiatalabb lány.

– De mi történik, ha nem ez az istenek akarata? – kérdezte a középkorú nő.

– Te mit tennél, Natalia-10-10-18? – fordult felé a Tanács vezetője.

– Megvárnám az istenek Leszálltát. Hadd döntsék el ők, mi legyen Luna-33-03-30 sorsa!

– Van más ötlet? – kérdezte Milo-088-07-12, de a társaság csöndbe burkolózott. – Akkor szavazzunk! Ki szavaz arra, hogy holnap feláldozzuk Luna-33-03-30-at a Stadionban? – Erre öt kéz lendült a levegőbe a sajátjával együtt.

– És ki szavaz arra, hogy megvárjuk az Istenek Leszálltát? – Erre újabb öt kéz lendült a levegőbe, s ezzel döntetlen lett a szavazás eredménye. Minden tekintet Luna-33-03-30-ra fordult. Milo-088-07-12 is a lányra nézett.

– Mivel a Városi Tanács szavazásának eredménye döntetlen, te fogod eldönteni, mi legyen a sorsod. Mit választasz? Holnap meghalhatsz a Stadionban, vagy megvárhatjuk az Istenek Leszálltát, melyre hamarosan sor kerül.

– Én… – hezitált Luna-33-03-30, elakadt a szava, hiszen mindkét lehetőség ugyanolyan kecsegtetően hangzott, mégis döntenie kellett. Bár érzései nem voltak, azt azért tudta, hogy valami nincs rendjén. Rövid gondolkozás után döntésre jutott. – Úgy határoztam, hogy holnap halálomat lelem a Stadionban.

– Rendben – mosolyodott el a Tanács vezetője. Mindenki tiszteletben tartotta a lány döntését. Azok is, akik nem erre az opcióra szavaztak. Majdnem mindegy volt, ki nyer, a közösség akarata számított.

***

Újabb fekete autó jött Luna-33-03-30-ért, hogy elszállítsa őt a Stadionba. A lány közömbösen pillantott a forgalmas városra. Aznap délre tűzték ki a rituálét, így maradt még jó néhány órája felkészülni. Ismét kényelmes, fekete, testhezálló ruhába és bakancsba bújt. Csakhogy ez alkalommal nem nála volt a kard, melyet az istenek sorsoltak ki számára.

Amint az órák egymás után elvánszorogtak, ugyanaz a csokoládébőrű nő szólt az egyedüli, még életben lévő kiválasztotthoz. A lánynak nem kellett mást tennie, mint megvárni a zöld lámpa felvillanását.

Amint megtörtént, felnyílt a panel, Luna-33-03-30 a Stadion homokos belsejében találta magát… ismét. Néma csend fogadta őt, a kijelzők sem működtek. Az embereknek nem jutott maguktól eszébe, hogy tapsoljanak és éljenezzenek.

A homokos Stadion közepén középkorú férfi állt, kezében a lány kardjával. A férfi szürke ruhát viselt, mintha csak egyszerű, hétköznapi eseményre készülne. Még soha nem fordult elő egyik lakossal sem, hogy gyilkolnia kellett volna.

Milo-088-07-12 hangja szólalt meg a hangosbemondóból:

– Köszöntelek benneteket az újabb Áldozati Eseményen! Ez alkalommal Bruce-08-03-16-ot sorsoltuk ki, aki végrehajtja az istenek döntését Luna-33-03-30-on. Lépj elő, s térdelj le, leányom! Az istenek áldásával leld halálod!

A vörös hajú lány odalépett a férfihez, aki a kezében tartotta kardját. Előtte alacsony bak hevert, mely az áldozati szertartáshoz kellett. Luna-33-03-30 letérdelt, fejét a bakra hajtotta, eltűrte a haját, hogy könnyebb dolga legyen a férfinek és a kardnak. Azt akarta, hogy minél hamarabb vége legyen, s minden visszatérjen a régi kerékvágásba. Bruce-08-03-16 a levegőbe emelte a kardot, hogy lesújtson a lány fehér, törékeny nyakára, amikor történt valami. A Stadionban lévő összes szempár az égre szegeződött.

***

A külső szenzorok mozgást érzékeltek odakint. Ahogy minden Istenek Leszálltakor, akkor is megnyílt a panel, mely beengedte a kívülről érkezőt. Cirkálója egy pillanatra a két panel között rekedt. Amint a külső bezárult, megnyílt a belső is, így került a városba. A cirkáló meghibásodott, és átesett a két panelen. A közlekedési eszköz meredek zuhanásba kezdett, majd egyenesen a városban lévő, legfőbb irányítótoronyba csapódott. A tornyot először végigrázta, majd lángtengerbe borította a robbanás. Azok, akik a város időjárásáért feleltek, gyorsan esőt varázsoltak az épület fölé. A tűzoltó berendezések is megindultak az épület még egészben lévő részeiben. Így sikerült eloltani a lángokat.

A cirkálóban lévő utasnak sikerült időben katapultálnia. A levegőben termett, majd az Urbs mértani közepén fekvő Stadion felé zuhant. Egy ilyen zuhanást egyetlen ember sem élt volna túl, csakhogy nem ember érkezett a városba.

A Stadion egészét megrázta a becsapódás. Az érkező a homokban landolt, hangosan felnyögött. Amint rájött arra, hogy életben van, felállt, hangos káromkodások közepette leporolta magát, majd szembenézett a Stadionban ülő, több tízezernyi emberrel.

Milo-088-07-12 a korához képest fürgén sietett a jövevényhez. Amint a közelébe ért, letérdelt elé, a földig hajolt. Az a több tízezernyi ember is követte példáját, aki a Stadionban várta a kivégzést.

– Üdvözlünk városunkban – kezdte Milo-088-07-12 a köszöntést. – Későbbre vártunk, uram!

– Rá se ránts, haver! Szeretem a száguldást. Ettől krepált be a gépem – vetette tekintetét az isten a fekete füstben úszó épületre – Bocs a malőrért. – Pillantása ismét a földre borult férfire siklott – Állj már fel! És ez mindenkire vonatkozik! – mondta az utóbbit hangosabban.

– Ha ezt parancsolod, uram! – egyenesedett fel Milo-088-07-12. Szólt az egyik felelősnek, hogy hozzák ki az urnát.

– Túl hamar érkeztem? – kérdezte a magas, fekete hajú, fehér bőrű férfi a fejét fogva.

– Egy isten sosem jön hamar, sem túl későn. Pontosan akkor szálltok le a felhők közül, amikor kell – bólintott a Városi Tanács tagja.

– Tehát már megvolt az áldozat? – vonta össze értetlenségében szemöldökét. Olyan jóképű volt, amilyennek egy valódi istent gondolna az ember. Nem viselt se bajuszt, se szakállat, így mindenki láthatta arcát, jellegzetesen szép vonásait. Kölyökképű volt, de mindenki tudta, hogy idősebb lehetett még Milo-088-07-12-nél is.

– Meg – bólogatott a tanácstag. – Tegnap annak rendje-módja szerint lezajlott.

– Akkor mi folyik itt? – kérdezte a férfi kék-arany tekintetét Luna-33-03-30-ra vetve. Laza intéssel közelebb parancsolta magához a lányt, aki meghajtotta előtte a fejét. Várta, mi lesz a következő lépés.

– Mutasd a jeled! – Luna-33-03-30 feltartotta a kezét, így mindenki számára láthatóvá vált a tenyerén lévő, fekete jel. Az isten egy pillanatig elmélyedt a jól ismert szimbólumban, majd a lány szemébe nézett. Luna-33-03-30 megszemlélte a férfit. Az illendőnél tovább nézte őt, mivel még sose látott istent ilyen közelről. Leginkább a férfi szeme színe adott okot a fokozott érdeklődésre. Arany foltok vegyültek a kékbe. Olyan volt a mintája, akárcsak egy nyíló, arany virág fekete pupillával a középen.

– Hogy hívnak? – kérdezte a férfi. Kezdte magát furán érezni, mert a lány látványosan megbámulta őt.

– Luna-33-03-30 vagyok – válaszolta illedelmesen.

– Az én nevem Hunter – Ebben a pillanatban érkezett oda a város egyik lakosa a kezében az urnával. Zárt, ovális üvegedény volt, benne arany folyadékkal.

– Nincs tele – jegyezte meg az isten.

– Ő hiányzik belőle – mutatott Milo-088-07-12 a vörös hajú lányra. – Tegnap hiba történt. Luna-33-03-30 életben maradt az Áldozati Esemény után. A mai napon megpróbáltuk helyrehozni a tévedést.

– Azzal, hogy lefejezitek őt? – értetlenkedett Hunter a fejét csóválva. – Embernek nem való embert ölni – morfondírozott.

– Két lehetőség adódott – folytatta a férfi –, Luna-33-03-30 a halálra szavazott. A másik lehetőség szerint megvárhattuk volna az Istenek Leszálltát, amit holnapra terveztünk, mint mindig. De úgy gondoltuk, talán jobb, ha magunk végezzük el a dolgot, mielőtt az istenek… te megérkezel.

– Azt látom – mondta a férfi némi gúnnyal hangjában.

– Mi a parancsod, uram? – kérdezte a tanácstag, mire Hunter megrázta a fejét, s ismét a Stadionon kívüli, feketén füstölgő épület felé vetette pillantását. A magas falak ellenére is jól lehetett látni.

– Fel kellene vennem a kapcsolatot a feljebbvalóimmal. Egyedül nekik áll jogukban eldönteni, mi legyen Luna-33-03-30 sorsa.

– De, uram! – kezdte Milo-088-07-12. – A járgányod nemrég tette tönkre az egyedüli épületet, ahol adottak a lehetőségek az istenekkel való kommunikációhoz. A Stadion csupán félévente kél életre. Attól tartok, december 21-éig várnod kell – folytatta a férfi a szokásos közömbösséggel.

– Hogy a rohadás törje ki! – káromkodott az isten. – Végre engem küldenek, erre így kicseszik velem a sors!

– Nem értem, mit mondasz, uram – folytatta a tanácstag nagyokat pislogva.

– Persze, persze – nyelte magába mérgét Hunter. Rájött arra, hogy nem a legjobb közönségnek ad műsort.

– Mi legyen?

– Semmilyen módja nincs annak, hogy felvegyem a kapcsolatot az enyéimmel?

– Attól tartok, nincs – rázta a fejét Milo-088-07-12.

Hunter körülnézett, látta, hogy az összes tekintet őt firtatja, tőle vártak megoldást. Ki is húzta magát, izmain megfeszült kényelmes nadrágja, pólója, bőrkabátja. Beletúrt fekete hajába, majd megköszörülte torkát.

– Halljátok hát az istenek parancsát! – Önkéntelen mosoly jelent meg arcán. Úgy érezte, kezdi túltolni a dolgot, ezért kicsit visszavett. – Vagyis az én parancsomat! Luna… izé…

– Luna-33-03-30 – javította ki őt a lány komolyan.

– Tehát Luna-33-03-30 velem jön. Elviszem őt az Istenek Városába, hogy ott a feljebbvalóim döntsenek sorsáról, kifürkésszék… – ekkor ismét elmosolyodott – annak természetét, hogy miért nem halt meg akkor és ott, ahol kellett volna. Ma délután indulunk is.

– Fejet hajtunk akaratod előtt – szólt a ceremónia vezetője. Valóban mindenki lehajtotta a fejét.

– Azt elhiszem, hogy ti fejet hajtotok. Ahhoz aztán értetek! De én vesződök majd a csajjal – dohogott magában az út fáradalmaira gondolva. – Odakint veszélyes helyek, mutánsok és még a jó ég tudja, mi vár ránk. Nemhiába járunk repülővel.

– Ha jól értem, akkor nem lesz könnyű utatok – szólt közbe Milo-088-07-12. – Engedd meg, hogy kísérőket adjak mellétek!

– Még csak az kéne, hogy több értetlen gyerekre kelljen vigyáznom!?

– Köszönjük. Megtisztelnél vele, ha sorsolhatnánk a város lakosai közül. Bár nem ígérhetem, hogy gyermek is lesz köztük – folytatta az idős férfi, nem értve az iróniát. Hunter egy percig elgondolkozott, majd elhúzta a száját, s úgy mondta, mintha a fogát húznák:

– Na, jó, nem bánom! De legyen meg gyorsan! Minél hamarabb indulni akarok.

– Meglesz – hajtott fejet újra az isten előtt. Hunter elfogadta, majd a táskájába rejtette az urnát. Ez volt az egyedüli holmija, amit sikerült megmenteni a repülőből.

***

Hunter és Luna-33-03-30 abba a terembe került, ahol nem is olyan régen Urbs Tanácsa ült össze, hogy döntsenek a lány sorsáról.

Hunter az ablaknál állt, bámulta az alant cikázó forgalmat, a várost, mely úgy működött, mint valami jól megkonstruált hangyaboly. Az ottaniak nem akartak sem többek, sem pedig kevesebbek lenni, mint amit elrendeltek számukra.

Luna-33-03-30 kényelmes széken ült egyenes háttal, maga elé meredve, mintha nem húsból és vérből, hanem viaszból lenne. Milo-088-07-12 négy emberrel a háta mögött lépett be a szobába.

Luna-33-03-30 pillantása a jövevényekre tévedt. Egyiküket felismerte, hiszen Bruce-08-03-16 is velük tartott. Bekapcsolódott a szobában lévő képernyő, ami a város lakosai közül kisorsolt négy embert mutatta. Nekik kellett elkísérniük Luna-33-03-30-at és Huntert az istenek városa felé vezető úton. A képernyő először azt a középkorú, barna hajú, barna szemű férfit mutatta, akinek a feladata a kiválasztott kivégzése lett volna.

– Bruce-08-03-16 – mondta a gépies hang. A megszólított előlépett, megállt a vörös hajú lány előtt, és így szólt:

– Elkísérlek utadon – A lány beleegyezése jeléül bólintott. Ezután egy fiatal nő lépett előre, akinek kreol bőre, sötétbarna haja, nagy, barna szeme, és kecses alakja volt. A haját lófarokba tűzte, megigazította frufruját, miközben ő is előrelépett. – Maya-18-05-07 – Ő is azt a szöveget mondta, amit az előtte szóló.

Luna-33-03-30 pillantása a következő alakra tévedt. Magas, jóképű, szőke, kék szemű férfi volt, szintén kényelmes, fekete ruhában.

– Robin-15-10-20. – A férfi is illendően köszöntötte Luna-33-03-30-at, majd teret adott az utolsó kisorsoltnak. Magas, vékony srác volt, akinek barna szeme, barna haja és kedves mosolya volt, amivel Luna-33-03-30-at köszöntötte. Bár sok tartalom nem volt a gesztus mögött.

– Dylan-35-12-05 – mondta a hang gépiesen. Vele állt össze a csapat.

– Na, most, hogy már ilyen szépen összegyűltünk, itt az ideje végre elindulni – szólt közbe Hunter. Sosem érdekelte őt különösebben az emberek világa és szokásai, ezért is csúszott ki száján a következő kérdés:

– Amúgy meg minek nektek ezek a számok a nevetek mellé?

– A számok a pontos születési dátumunkat jelölik – kezdte Milo-088-07-12. – Urbsban sok név ismétlődik. A számok a különböző évjáratok miatt vannak. Például az összes 2133-ban született lány a Luna nevet kapta, míg 2088-ban az összes fiú Milo lett. Emiatt sok Luna, Bruce, Maya, Robin, Dylan van a falakon belül. Tudnunk kell, pontosan kiről van szó. Erre szolgálnak a számok.

– Értem – bólintott az isten, majd az újonnan verbuválódott csapat felé fordult. – Innentől kezdve hagyjuk a számokat! Ebben a csapatban mindenkiből csak egy van, úgyhogy biztos nem foglak összekeverni titeket – vágta csípőre a kezét, és megcsóválta a fejét. Nem volt biztos abban, hogy jó ötlet-e az agy-mosott bandát a falakon kívülre vinni. Úgy sejtette, egyetlen napot se bírnának ki odakint. Minél többen vannak, annál több ember válik a felelősségévé.

– Indulhatunk? – kérdezte.

– Messze a fal – mondta Milo-088-07-12.

– Attól tartok, ez még egy indok arra, hogy mielőbb induljunk – vetette fel Hunter, kétségekkel teli pillantását az újonnan verbuválódott csapaton tartva.

***

A város vezetése kiosztott a társaság tagjai között egy-egy hátizsákot. Tele volt étellel, itallal, gyógyító szérummal, olyan felszereléssel, ami odakint, viszontagságos körülmények között akár jól is jöhet. Még fegyvert is kaptak. Amint ezzel megvoltak, autóba ültették őket, s megindultak a fal felé.

Amint a nyugati kapuhoz közeledtek, mesterséges építmény tárult a szemük elé, ami csak részben tudta visszatükrözni a kint uralkodó sötétséget. A falon megannyi lámpa világított. Ahogy közelebb értek hozzá, felismerték, nem a sötét horizont terül el előttük, hanem egy mechanikusan mozgatható panel. Nem sokszor nyílt meg a fal a halandók előtt.

Gyalog kellett folytatni útjukat, hiszen azt az energiát, ami a városban lévő autókat működtette, a városon kívül már nem használhatták. Odakint leálltak a gépek.

Felvették hátizsákjukat, s Hunter után indultak. A fal a közeledtükre megnyílt, így kénytelenek voltak követni az istent. Amint a panel összezárult mögöttük, valahol elöl is megnyílt a dupla paneles rendszer. Sötét volt, így a társaság tagjai némán botladozva követték az istent, aki kivezette őket a városból. Amint Urbson kívülre kerültek, bezárult mögöttük a fal.

3. fejezet

Az ébredés

A falakon túl buja erdő fogadta a kis csapatot. A levegőt friss szellő, hangos madárdal és állatok motozásának hangja töltötte meg. Az erdő fái óriásira nőttek, kissé átalakultak azóta, hogy utoljára ember járt közöttük. A társaság egy pillanatig csak állt és bámulta őket, hiszen soha életükben nem láttak még hozzájuk hasonlót. De aztán nem tulajdonítottak nagy jelentőséget az újdonságnak, és engedelmesen követték Huntert, egyenesen a fák közé.

A nap melegen sütött odakint. A madárdal furcsa zenének hatott, amihez foghatót még soha nem hallottak. Urbsban nem látták gyakorlati hasznát a különféle művészeteknek. A könyveket csupán tanulásra használták. Nem voltak képek, nem volt zene, semmi, ami a lélekhez szólt volna. Hunter úgy is kezelte őket, mint akiknek nem volt lelkük.

Ő könnyedén vágott ösvényt magának, fürgén mozgott, érintésére meghajlottak a növények. Az emberek nem tudták felvenni vele a tempót. Csak rázta a fejét, a lemaradókra pillantva.

Párás, meleg délután köszöntött rájuk. A fák is mintha megváltoztak volna. Közülük több sötétzöld kéreggel rendelkezett, s olyan odvasak voltak, hogy akár nagyobb állatok is könnyedén beléjük vackolhatták magukat.

Hunter és az emberek között jelentősre nőtt a távolság. A férfi meg is állt egy kis tisztáson. Úgy saccolta, hamarosan egy tóhoz érnek. Úgy döntött, ott várja be a csapatot. Sokáig nem történt semmi, fülelt, de nem hallotta a közeledő bakancsok dobogását. Tudta, vissza kellene mennie értük. Elkáromkodta magát, majd a saját maga által taposott ösvényen indult vissza az erdő sűrűjébe.

– Sejtettem, hogy nem lesz könnyű dolgom. Biztos most is leálltak nézelődni – morgolódott.

A közelből női hang szólította meg őt:

– Hunter? – jött Lunától a kérdés.

– Hol vagy, tökmag? – kérdezte az isten, majd tett néhány tétova lépést a fák között.

– A nevem Luna – javította ki őt a lány, hiszen azt hitte, Hunter véletlenül eltévesztette a nevét.

– Azt tudom. De hol vagy? – forgolódott, mire olyan jelenetet pillantott meg, ami önkéntelen mosolyt varázsolt arcára. A lány ugyanis az egyik fának odvában ült, karját, lábát zöld, erős indák szorították le. A fa éppen azon volt, hogy lassan megeméssze áldozatát. Ezért egy adag ragacsos, zöld nedvvel öntötte nyakon a lányt.

Luna nem tiltakozott, csak ült ott, átadva magát a halál közeledésének. Hunter tudta, hogy tennie kellene valamit. Nem hagyhatta, hogy a lány a fa áldozatává váljon. Egyik után a másik indát megragadva tépte szét Luna „láncait”, kiszabadította őt fogságából. A lány kilépett az odúból, így a fa hoppon maradt.

– Jól vagy? – kérdezte Hunter

– Igen.

– Csak mert majdnem felzabált egy növény...

– Ő is olyan, mint mi; neki is kell ennie.

– Ez így van, csak jobbik esetben fényt, vizet és szén-dioxidot „eszik”, nem embereket – morogta válaszként.

Észrevette, hogy a társaság többi tagja is így járt. Elfogta őt a vágy, hogy magukra hagyja őket, elvégre egyedül Luna volt a központi eleme az utazásnak. A többiek úgyis csak hátráltatnák őket, bonyolítanák a küldetést. De aztán kifújta a tüdejében rekedt levegőt, és így döntött:

– Megyek, kiszabadítom a többieket. – Luna egyetértése jelét adta, elmosolyodott, és Hunter után iramodott.

– Bajlódjanak veletek a feljebbvalóim! – dörmögte, miközben az utolsó embert, Bruce-t is megszabadította a fa indáitól. Amint ezzel megvolt, csak a fejét rázta.

– Na, jó! Nem jutottunk messzire anélkül, hogy valami ki ne akart volna nyírni titeket. A legszebb az egészben, hogy boldogan hagytátok volna magatokat. Ez így nem lesz jó! Pakoljátok ki a hátizsákotokat!

Úgy tettek, ahogy az isten kérte tőlük. Egymás után kerültek elő a felszerelések, gyógyító szérumok, váltóruhák, vízhatlan kabátok, tisztálkodási eszközök, fegyverek és az élelem is.

– Ez az! – vett fel a földről egy szendvicset Hunter. – Gyűjtsétek össze ezeket!

– Az összes élelmünket? – kérdezte Dylan, aki egyszerűen megerősítést várva tette fel a kérdést.

– Pontosan. És az italokat is! – bólintott az isten.

A különböző ételek, italok egy kupacban végezték. Hunter közben kiöntözgette a vizeket a földre.

– Erre mi szükség? – kérdezte Luna közömbösen.

– Mert amíg ezt a szart eszitek, addig agy-mosott zombik vagytok. Ha pedig agy-mosott zombik vagytok, akkor hamarabb lelitek halálotokat a városon kívüli világban, mint hogy kettőig számolhatnék.

– Ez nem szar, hanem étel – javította ki őt Luna, aki szó szerint vette Hunter megjegyzését. – Egy, kettő... – számolt kettőig. Úgy tűnt, vár valamire. Amint az a valami nem következett be, ismét az istenhez fordult:

– Kettőig számoltam, de még életben vagyunk.

– Nem kell mindent szó szerint érteni! – Hunter dühében a fejét fogta. Idegesítette őt a városiak értetlensége, de aztán nagy levegőt vett, hogy türtőztesse magát.

– Mi az a zombi? – billentette ki lelkiállapotából Luna kérdése.

– Te, és az összes többi öngyilkosjelölt! – próbált lenyugodni, s az ételekre koncentrálni. Ebben a pillanatban jelent meg rögtönzött táborukban egy mosómedve. A városiak úgy nézték az állatot, mint ahogy nemrég a fákat.

A mosómedve még sose látott embert, ezért nem is volt oka arra, hogy féljen tőlük. De azért kellő óvatossággal lopódzott oda a halomba rakott ételhez, hogy elvegyen onnan egy darabot. Luna közelebb lépett hozzá, leguggolt, s megszólította:

– Az istenek áldásával! – Várta volna, hogy az állat is illően köszönti őt, de amikor ez nem történt meg, így folytatta:

– Az istenek áldásával köszöntelek téged, te kis szőrös, furcsa lény.

– Nem fog válaszolni – szólt Hunter magába visszanyelt nevetéssel.

– Talán nem ismeri a nyelvünket?

– Úgy is mondhatnánk – mosolygott tovább az isten. – Ő egy állat. Az állatok nem tudnak beszélni. Te pedig jobban teszed, ha eljössz tőle, mert simán lehet, hogy veszett.

– Az mit jelent? – kérdezte Luna felegyenesedve, és egy lépést hátrálva.

– Az egy csúnya betegség.

– Mi az a betegség? – kérdezte Dylan.

– Hú, látom, ti aztán tényleg zombik vagytok! – sóhajtott Hunter.

– Én szívesen leszek zombi – bólintott Robin. A többiek egyetértően mosolyogtak.

– Szuper! – adta fel Hunter. A mosómedvére mutatott, ami egyik falat után forgatta meg a másikat a mancsában, de aztán mindet eldobta. Amint rájött, hogy nem talál semmi ehetőt, gyorsan kereket oldott.

– Látjátok? Még neki se kell a kajátok. Ha pedig egy mosómedve nem eszik meg valamit... – Hunter elővarázsolt a táskájából egy öngyújtót, és addig próbálkozott, míg sikerült az egyik szendvicsnek tüzet fognia. Könnyedén felgyújtotta a kupacba rakott ételt. Amint a mesterséges élelemből hamu lett, Robin odafordult Hunterhöz, hogy megkérdezze:

– Erre miért volt szükség?

– Holnap reggel megtudjátok. Nagyjából hat óra alatt emésztitek meg az ételt, ennyi idő alatt ki fog ürülni belőletek az a sok szemét, amivel tömnek titeket.

– És mit fogunk enni ehelyett? – mutatott a hamura Maya.

– Amit a természet kínál – tárta szét hosszú karját Hunter, amint körülnézett. – Vadászni fogunk.

– Ez mit jelent? – kérdezte Luna, amitől az isten újból kiakadt. Nem akart belemenni a magyarázkodásba, ezért végigjártatta a társaságon kék-arany tekintetét.

– Bízzátok rám! A közelben van egy tó. Fürödjetek meg, én meg majd szerzek nektek kaját.

A társaság tagjai egyetértésükben elmosolyodtak.

***

A hullámokon megtört a napfény, a hűs víz pedig csalogató volt. Mielőtt még Hunter fürödni engedte volna a társaság tagjait, meghagyta nekik, hogy töltsék meg kulacsaikat friss vízzel. Ő addig nekiállt rőzsét gyűjteni a tábortűzhöz. Sikerült megfelelő helyet választania, ahol nyugovóra térhetnek. Idegesítette, hogy egy csomó idő elment azokra a szükségletekre, amelyekre útitársainak emberi mivoltuk miatt szükségük volt.

Akik visszatértek a táborba, tiszták és vizesek voltak. Hunter meghagyta nekik, hogy cseréljék le a vizes ruháikat szárazra. Az előbbieket pedig terítsék a tűzhöz.

Az alkony fényeiben ringatózó tóhoz indult, hogy előteremtse a vacsorának valót. Táskáját közben nem hagyta hátra, magánál tartotta az urnát, mely isteni létük fundamentumát jelképezte.

Amint odaért a tóhoz, azon volt, hogy levegye magáról bakancsát, kabátját, majd szétnyitható lándzsát vegyen a kezébe. Egyik útitársa táskájából kölcsönözte. Húsz centiméteres rúd volt, ami egy gomb lenyomásával szétpattant, s egy embernagyságú lándzsa alakult belőle. Magában meg is jegyezte, hogy nem is annyira teszetoszák ezek az emberek, ha ilyet tudnak alkotni.

A lándzsát a földbe szúrta, majd levette magáról felsőjét. Amint ezzel megvolt, megrökönyödött. Ugyanis a tóból egy lány emelkedett ki. Azonnal felismerte Lunát a vörös hajáról, mely fehér bőrére tapadt. A lány mit sem törődve jelenlétével lépett ki a tóból anyaszült meztelenül. Hunter egy pillanatig megdöbbenve állt és bámulta őt. Luna rámosolygott. Ettől kapott észbe. Önkéntelenül elfordult.

– Ne csinálj ilyet!

– Milyet? – kérdezte Luna, hisz nem értette, min van Hunter kiakadva.

– Hogy ruha nélkül grasszálsz, mintha természetes lenne.

– De hiszen természetes! – tette hozzá a lány közömbösen. Hunter zavarban volt, amiről a lány mit sem sejthetett. Az isten szeme sarkából figyelte, ahogy Luna kinyomkodja hosszú, égővörös hajából a vizet. Továbbra sem zavartatta magát.

– Meglátjuk, hogy holnap is így gondolod-e.

– Valami baj van? – lépett közelebb hozzá. Nem értette, az isten miért nem néz rá, miért viselkedik olyan furcsán.

– Nem, csak én is férfiból vagyok! – fordult felé végre.

– Én pedig nőből – tette hozzá a nyilvánvalót Luna.

– Azt látom – sóhajtotta az isten. Nem tudta megállni, hogy pillantása végigszáguldjon a lány formás testén. Luna egy fiatal, kívánatos nő volt. Ember, ez igaz, de attól még nő. Hunter tekintete ezért egy pillanatnál jóval tovább időzött el a domborulatain. De mielőtt még végérvényesen és visszafordíthatatlanul feltámadt volna benne a vágy, így szólt hozzá:

– Khm, öltözz fel! És ha lehet, a továbbiakban mellőzzük a meztelenkedést! A többiek a tűznél várnak.

Luna nem értette, Hunter miért viselkedik vele így. Egyszerűen csak követte a tanácsát; ruhába bújva indult vissza a többiekhez.

***

Hunter néhány hallal tért vissza a tábortűz körül ülő, immár tiszta emberekhez. Amint letette a halakat a földre, Bruce már nyúlt is volna az egyikért.

– Ezt kellene megennünk? – érintette meg a sikamlós, halott állatot.

– Igen – bólintott Hunter. A férfi felemelte a halat, s azon volt, hogy beleharap, amikor az isten kivette a kezéből.

– De nem így! Előbb ki kell belezni és meg kell sütni! – szólt megrovón.

Kezébe vette az egyik halat, s késével nekilátott a munkálatoknak. A többiek végignézték, miként zajlott a művelet. Amint kellő magabiztosságot éreztek, mindenki elővette saját kését, egy-egy halat a földről, és ők is munkához láttak.

Amint konyhakészre varázsolták a halakat, felszúrták őket egy-egy botra, amit a tűz fölé tartottak. Hamarosan betöltötte a levegőt a sülő hús illata. Amint Hunter késznek nyilvánított egy-egy halat, az emberek falatozásba merültek.

***

Luna arra kelt, hogy meleg napsugarak cirógatják arcát. A lány el is mosolyodott az érzésre. Kinyitotta a szemét, majd felült, s tekintete végigvándorolt a társaság tagjain. Hunter éppen nem volt a táborban, a többiek viszont legalább annyira voltak értetlenek, mint ő maga.

Ott ültek, végigmustrálták a saját testüket, beletúrtak hajukba. Az érzések, ezzel együtt a valóság terhe lesújtott rájuk. Luna felelősnek érezte magát a többiekért, akik miatta hagyták el Urbsot. Az első értetlenség után nem mindenki reagált hasonlóan. Bruce álmélkodva járkált, megérintett mindent, ami csak az útjába került. Főként a fákat tapogatta. Dylan úgy érezte, van egy csomó dolog, amit még nem tapasztalt, s ez fellelkesítette őt. Fesztelenül szaladgált körbe-körbe. Élvezte, ahogy a nyári szellő belekap hajába, ahogy kellemesen elfárad a mozdulatokban. Maya magával volt elfoglalva, Robin pedig Mayával. Luna megpróbált úgy tenni, mintha mi se történt volna.

Hunter nem sokkal az ébredés után ért vissza a többiekhez. Pólóját teleszedte málnával. Egyenként lépett oda hozzájuk a gyümölcsökkel és azzal a felkiáltással, hogy kész a reggeli. Mindenki kivett egy marékkal a pólóban lévő málnából. Úgy ették, hogy leve végigfolyt arcukon.

– Jaj, ez annyira... de annyira... – kereste a jó szót Maya.

– Finom? – fordult felé Hunter jókedvű mosollyal arcán. Örült, hogy végre nem egy csapat zombival van dolga.

– Igen, finom! – bólogatott Maya, miközben habzsolta a gyümölcsöt. – Ezek a színek, ezek a...

– Ízek – bólintott Hunter.

– Te jössz, tökmag – ért oda Lunához a málnával, de a lány felállt, felkapta táskáját, s így szólt:

– Ideje továbbmenni.

– Reggeli nélkül? – kérdezte Hunter.

– Majd eszem később – vágta rá a lány.

– Nem vagy éhes?

– Az meg mi? – vonta össze szemöldökét.

– Amikor a hasad jelzi, hogy itt az ideje enni – vont vállat Hunter.

– Nem. Én nem érzek semmit. – A többiekre vetette pillantását, s őket sürgetve mondta:

– Na, jöttök?

– Most reggeliidő van, tökmag! – rázta a fejét Hunter, mire közelebb lépett hozzá annyira, hogy Lunát zavarja a közelsége. A lány zöld pillantásába fúrta tekintetét, majd a fejét csóválva kérdezte:

– Biztos nem érzel semmit? – Luna csöndben maradt. Hunter még közelebb lépett a lányhoz, de Luna ismét elhátrált tőle. Próbálta tartani a városban megszokott távolságot.

A férfinek újabb ötlete támadt; odalépett Dylanhez, akit gyengéd mozdulattal tarkón vágott. Megpróbált a lehető legkörültekintőbb lenni, és nem okozni súlyos sérülést a fiúnak. Dylan feljajdult.

– Aú! Ezt meg miért? – masszírozta a tarkóján lévő ütés helyét.

– Bocs, csak egy teszt volt – mondta a férfi Lunához lépve, aki egészen egy fáig hátrált. Nekidöntötte hátát, és érezte, ahogy a szíve hevesen ver. Hunter kinyújtotta a kezét, Luna ruhával fedett karját belefektette ujjai közé. Gyengéden megcsípte a lány bőrét a ruha alatt. Luna önkéntelenül összeszorította ajkát, miközben nem vette le pillantását Hunter arcáról. Nem jajdult fel, nem adta jelét annak, hogy fájt volna a csípés, de a helye egyszerre égett és viszketett.

– Ez érdekes – vonta össze szemöldökét az isten. A többiek még mindig az ízes falatokkal voltak elfoglalva.

– Indulhatunk végre? – kérdezte Luna a hátára véve táskáját.

– Előbb hadd reggelizzenek meg! Különben sem te vagy a főnök – ráncolta homlokát Hunter.

– Mi az a főnök? – kérdezte Luna értetlenül.

– Aki megmondja, hogy a többiek mit tegyenek.

– Á, mint a város vezetői! Rendben. Ma lehetsz te a „főnök”, holnap cserélünk – bólintott a lány, erre Hunter elnevette magát.

– Ez nem így működik – csóválta a fejét az isten. – Nincsen cserebere! A főnök mindig főnök marad.

– Jó, akkor leszek én a főnök – vonta meg a vállát Luna, amitől Hunter kiakadt.

– Még hogy te? Azt se tudod, merre tartunk!

– Nyugatra, az Istenek Városába – bólintott a lány helyeslőn, majd elővette iránytűjét, és megmutatta Hunternek a helyes irányt. – Arra.

– Nem érdekel! – gurult dühbe az isten. – Akkor leszel te a főnök, ha majd piros hó esik! – Erre a legtöbben az ég felé kapták pillantásukat, mintha várták volna a havat.

– Hó nem esik nyáron – csóválta a fejét Luna. – Télig pedig biztosan odaérünk.

– Ez csak egy kibaszott mondás, fogd már föl! – szakadt el a cérna Hunternél. – Nem kell mindent szó szerint érteni! A „majd, ha piros hó esik” azt jelenti, hogy SOHA!

– Akkor meg miért nem azt mondod, hogy soha? – zavarodott össze a lány.

Hunter eljutott arra a szintre, hogy legszívesebben megfojtotta volna Lunát egy kanál vízben. De azért próbált uralkodni az indulatain.

– Azért, mert a nyelv nem így működik. Ülj le, és reggelizz meg! És vedd tudomásul; én vagyok a főnök!

Luna tüntetőleg arrébb vonult a tópartra, nem fogadta el Hunter gyümölcseit. Egy ideig nézte a hullámokat. Össze kellett szednie magát ahhoz, hogy megtalálja a gondolatait. Legszívesebben felállt és elindult volna vissza, Urbsba. Minden annyira egyszerű, fekete-fehér volt az Áldozati Esemény napjáig. Visszasírta azokat az időket. Most meg mije volt? Megmagyarázhatatlan érzései, és egy égő, viszkető csípés a karján.

Éppen azt vakargatta, amikor megmozdult a mögötte lévő bokor. Dylan jelent meg az ágak között. Beletúrt kócos hajába, látványosan tépelődött azon, mit mondjon a lánynak. Luna ruhája alá rejtette a vöröslő csípés helyét, mire a srác leült mellé, és megtalálta a megfelelő szavakat:

– Te is... érzel, igaz? Nyugalom, nem árullak be! – Luna felpattant, hogy magára hagyja a srácot, mire Dylan széles mosollyal helyes arcán így szólt:

– Nem kell elrohannod! – Luna egy pillanatig még tétovázott, majd visszaült Dylan mellé. A srác egy maréknyi málnát nyújtott felé.

– Meg kellene kóstolnod. Nagyon finom – Luna nem örült a kínálásnak, de a fiú kedvéért kivett a tenyeréből egy szem málnát, s megkóstolta. Dylanen látszott, hogy várja Luna visszajelzését. A lány viszont nem tudta, mit is mondhatna. Elmosolyodott és vett egy újabb szemet. Nem tudott mit kezdeni az ízekkel. Inkább furcsának, mint élvezetesnek találta őket.

***

A tó partján vertek tábort, amint besötétedett. Hunternek látványosan nem tetszettek a körülmények. Megpróbálta rávenni a többieket, hogy gyalogoljanak még egy kicsit. De az emberek hangosan tiltakoztak ez ellen, mivel elfáradtak. A holmijaikat a tóparti homokba dobták, kibújtak bakancsaikból, s élvezték, ahogy a nyári nap utolsó sugarai végigcirógatják testüket.

Hunter tüzet rakatott velük, kerített pár halat, majd odaadta nekik az állatokat, hogy segítsenek elkészíteni a vacsorát. De a csapat tagjai nem nyúltak a halakhoz. Az isten ezért káromkodva tette őket konyhakésszé. Minden útitársának feltűzte a halát egy-egy botra, hogy maguk süssék meg vacsorájukat.

Lunának annyi kérdése lett volna, de nem tudta, hogyan kezdjen bele. Nem is igazán kellett erőlködnie, mivel Dylan helyette is megkérdezte, amit tudni akart:

– Te miért nem eszel? – járt végig Dylan kíváncsi tekintete az istenen.

– Mert nem kell – válaszolta szűkszavúan.

– És inni? – kérdezte Maya egy falat halat csócsálva.

– Azt sem kell – vonta meg a vállát az isten. Helyes arcát megfestették a tábortűz lángjai.

– Mi történne, ha emberi ételt ennél? – kérdezte Bruce.

– Semmi – vallotta meg a férfi. – Valószínűleg úgy átmenne rajtam, ahogy rajtatok is. Megemészteném. Különben sem mondtam, hogy az istenek nem esznek semmit.

– Akkor mit esztek? – Nem bírta már Luna megállni, hogy kicsússzon a száján. Hunter láthatóan hezitált, mielőtt válaszolt volna:

– Embert. – A csapat tagjai összenéztek. Az isten lefeküdt a földre, hogy ismét a csillagos eget bámulja.

– És az istenek nem is alszanak, ha nem muszáj. De nektek lassan aludnotok kéne.

Néma csönd telepedett a társaságra. Hamarosan ők is elhelyezkedtek a puha homokon.

Luna észrevette, hogy Maya szorosan odafeküdt Robin mellé. Sokáig elmerültek egymás testének feltérképezésében. Robin megérintette Maya kezét, végighúzta ujjait a lány arcán, amitől felnevetett. Maya is végigjártatta kíváncsi tapintását Robin arcán, melyre lassan kiült a borosta. Fejét a férfi izmos mellkasának támasztotta, úgy aludt el.

Bruce még szöszmötölt egy kicsit, Dylan pedig látványosan nem tudta, mit kezdjen magával. Egyre csak Luna körül sertepertélt. Látszólag azon tanakodott, hogy odafeküdjön-e hozzá, vagy inkább külön aludjon. Luna alvást színlelt, hiszen egyáltalán nem vágyott a srác társaságára. Dylan köztes megoldást választva Luna közelében heveredett le a homokra.

***

Luna feküdt a tóhoz legközelebb. Először csak a hullámok zaja billentette ki őt sötét álmából, aztán az érzés, ahogy azok a lábát nyaldossák. Kinyitotta álmos tekintetét, mire fényeket pillantott meg a tavon úszni. Felkönyökölt, másik kezével kitörölte az álmot a szeméből, de a hideg, fehér fények még mindig hívogatták őt. A hullámok furcsa dallamot hoztak felé, mintha emberi hang keveredett volna a nyári, meleg szél susogásával és a tajtékok zajával.

Felállt, tétova léptekkel a fények felé indult. Úgy vetette bele magát a hullámok bűvöletébe, mint akit megbabonáztak. Amikor már derékig ért a víz, kinyújtotta kezét, s látta, hogy a víztükrön megannyi apró vízcsepp pattogzott szét, fehér szikrákat hányva. Nem tudta, mi lehet ez, de nem is érdekelte. Mélyeket lélegzett. Egyre beljebb és beljebb került a tóban, délibábként kergetve a fénylő tófelszínt.

Nem tudott úszni, hiszen Urbsban nem volt szüksége rá. Amint nem ért talajt a lába, valahogy elevickélt, egyre csak a tó közepe felé. Kézzel-lábbal kapálózott, hogy minél hamarabb beljebb jusson, s elérje a fényeket. Amint elég messzire került a parttól, megérezte, ahogy valami a lába köré fonódik, majd egy határozott rántással a víz alá vonja őt. Egyetlen halk nyikkanásra volt ideje, és már a tó feneke felé süllyedt. Elnyelték őt a hullámok.

4. fejezet

Érzelemmentesség

Luna elmerült a vízben. Tüdejéből kiszökött az oxigén, amint a mélybe rántották, és elengedték őt. Tehetetlen volt. Megpróbált visszajutni a tó felszínére, de nem járt sikerrel. A sötétben csak egy szempár világított zölden, meredten bámult rá. A lény óriási halra hasonlított a páncélszerű bőre, és több sorban ülő fogai miatt. Viszont úgy mozgatta a rajta lévő, hínárszerű kitüremkedéseket, mint polip a csápjait.

Luna felkészült arra, hogy gyors harapás után mindennek vége, amikor belemarkoltak a karjába, s elhúzták a szörnyalak tátott szája elől. Nem telt bele sok időbe, és a vízfelszínre ért. Tekintete az őket ölelő sötétség ellenére találkozott Hunter kék-arany pillantásával.

A férfi újra alámerült, Luna egyedül maradt. Kétségbeesetten pásztázta a vizet, de nem látott semmi szokatlant. A víz tükrén játszó fehér fény is eltűnt, mintha ott sem lett volna.

Ismét megjelent Hunter alakja.

– Mi volt ez? – kérdezte a lány.

– Valaha egy egyszerű ragadozó, mára már mutáns szörnyeteg – jött a rövid válasz.

– És a fények a vízen? – kérdezte, de Hunter összevonta szemöldökét.

– Miféle fények?

– Láttam... – Luna persze nem volt biztos abban, amit látott, ezért az ajkába harapott. – Nem fontos. A szörny már nem jön vissza, ugye?

– Nem – mosolyodott el a férfi. A lány mozgását látva elbizonytalanodott.

– Tudsz úszni egyáltalán? –Luna csak a fejét csóválta. A férfi ezért közelebb vonta magához.

Hunter a karjába zárva vitte ki Lunát a vízből. A lány egy ideig még belecsimpaszkodott a férfi nyakába, de – amint leért a lába –, azonnal lekecmergett a biztonságot nyújtó ölelésből. Zavarba hozta őt az isten forró érintése, ami átsütött ruháján. Amikor már a puha homokon egyensúlyozott, túlságosan közel került hozzá.

Hunter eltűrt Luna arcából egy rátapadt hajtincset, amitől a lány ösztönösen hátrált. Az isten csak a fejét csóválta.

– Nagyon szívesen.

– Senki nem kérte, hogy segíts – vetette oda a lány. Lefeküdt a homokra, a békésen alvó társaság közé, mintha mi se történt volna. Hunter óvatosan megrugdosta Luna bakancsának talpát.

– Öltözz át! Így meg fogsz fázni.

– Jól vagyok – ellenkezett, de az isten addig nem hagyta őt békén, amíg el nem vonult a környező fák közé, hogy átvegye ruháit. Vizes haját párnaként gyűrve maga alá lefeküdt, és újra álomba merült.

***

Napos reggel fogadta a csapatot. Robin arra ébredt, hogy cserbenhagyta őt a teste, és olyasmit érzett, amit előtte még soha. Maya közelsége felébresztette benne a szunnyadó férfit. Először megijedt, felpattant, majd – amilyen gyorsan csak tudott –, a fák közé veszett. A többiek értetlenül bámultak utána. Maya felállt a homokról, hogy Robin után induljon, de Hunter szavai megállították őt.

– Hagyd most kicsit!

– Mi történt vele? Talán baja esett? – kérdezte aggodalmaskodva.

– Minden a legnagyobb rendben. Csak egy kis magányra van szüksége – vonta meg a vállát.

– Talán nem ártana megbizonyosodni… – kezdett volna vitatkozni vele Maya, mire Hunter felsóhajtott.

– Jól van! Utánamegyek. – Erre kék-arany tekintete megtalálta Luna arcát. A lány a homokban ült, és látványosan nem törődött az eseményekkel.

– Addig meséld el a többieknek az éjszakai akciódat, tökmag! – szólította fel. Luna zöld pillantása az isten felé siklott. Hunter mintha egy csipetnyi dühöt érzett volna benne, amitől elmosolyodott. De ez nem tartott soká, ezért újabb utasítást adott, a maradék halra mutatva:

– Reggelizzetek meg!

A táborban maradt összes pillantás Lunára siklott, aki a legnagyobb érzelemmentességgel mesélte el a tóbéli kalandot. A többiek hüledezve, álmélkodva hallgatták őt. Amire a végére ért, már mind meg is reggeliztek.

A bokorban egyszer csak megmozdult valami. Feszült csend telepedett a társaságra. Csak akkor enyhültek meg, amikor felismerték a mosómedvét. Luna elmosolyodott a furcsa, szőrös lény láttán, letette a maradék halat, és ellépett onnan. Az állat kirohant a bokorból, megszimatolta a halat, majd apró mancsába vette, megforgatta benne, és meg is ízlelte. A társaság tagjai csodálkozva bámulták a jelenetet. Lunának is vissza kellett fognia magát, nehogy elmosolyodjon.

***

Hunter Robin nyomát kereste. Nem szeretett kényes témáról beszélni, viszont el kellett ismernie, hogy maga vállalta a főnökséget, így viselnie kellett annak minden terhét.

Épp vissza akart fordulni a tábor felé, amikor megjelent a szőke férfi. Nyugodtnak tűnt, még halvány mosolya is végigszáguldott arcán, amint meglátta az istent.

– Hunter? – kérdezte.

– Jól vagy, haver? – jött a kérdés.

– Igen – bólintott Robin, de lesütötte tekintetét. – Csak, tudod… azt hittem egy percre, hogy nem vagyok ura a testemnek, de már minden rendben.

– Nem szégyen, ami veled történt – veregette őt hátba Hunter óvatosan. – Hamarosan elkezd „normálisan” működni a testetek.

Robin ezekre a szavakra elgondolkodott, de nem kérdezett rá. Ehelyett Hunterrel együtt ballagott vissza a rögtönzött táborba. Amire odaértek, összekészült a csapat.

– Mehetünk – jelentette ki Luna, majd tett néhány lépést nyugat felé.

– Azt majd én döntöm el, kislány – állította meg őt szavaival Hunter. – Én vagyok a főnök, emlékszel?

– Talán maradnál még egy olyan tónak a partján, ami nem is olyan rég megpróbált megölni engem? – kérdezte a lány, mire Hunter a hátára vette táskáját.

– Na, most van indulás! – ragaszkodott hozzá, hogy övé legyen az utolsó szó. Nem ismerte el Luna igazát.

***

Hunter ment elöl, a többiek könnyű, nyári sétára készültek. Úgy haladtak, ahogy korábban is; Robin és Maya kissé lemaradt, Luna Dylan mellett bandukolt hangtalanul, Hunter pedig a mellette haladó Bruce-t tanította a szlengre, vagy káromkodni:

– Sokszor az érzéseink határozzák meg a megnyilvánulásainkat. Ha valami nagyon jó, akkor mondhatod, hogy „Király!”, „Zsír!”, vagy össze is vonhatod és lehet belőle „Zsírkirály!”

– Mi az a király? – kérdezte Bruce érdeklődve.

– Hogy is mondjam, hogy te is megértsd? – morfondírozott. – Régen voltak emberek, akiknek a főnöke egy-egy király volt. Ők döntöttek mindenről.

– Mint a mi vezetőink! – szólt közbe a hátulról hallgatózó Dylan.

– Nem teljesen – rázta a fejét Hunter. – Ezen a világon egyedül nálatok van teljes egyenlőség ember és ember között. Régen ez nem így volt, akkor voltak emberek, akik királynak születtek, majd az ő gyerekeikből is királyok lettek, ahogy azokéiból is, és így tovább. Mások egyszerű polgárok, parasztok, iparosok voltak.

– Tehát, ha valami nagyon jó, akkor egy ilyen uralkodó nevét kell emlegetni? – vonta össze a szemöldökét Bruce.

– Nem! Csak annyit mondasz; „Király!”

– Király! – ismételte Bruce és Dylan szinte egyszerre, megnyomva az első szótagot.

– A zsír pedig… – kezdett bele Hunter, de Luna közbeszólt:

– Tudjuk. A zsírszövet zsírsejtekből épül fel, melynek fontos szerepe van az energia raktározásában, a belső szervek és az egész test védelmében a külső hatásokkal szemben, és...

– Úgy látom, valaki figyelt biológia órán – bólintott Hunter elismerően.

– Ezt mindenki tudja – vonta meg a vállát Luna, majd tovább hallgatta Hunter tananyagát.

– Ha valami öröm ér, ezeken kívül még mondhatod, hogy „Szuper!”, vagy ha nagy az öröm, akkor; „Kurva jó!”

– Mi az a kurva? – kérdezte Luna közömbösen. Hunter viszont elnevette magát. Közben a fiúk megismételték az előbbi szavakat.

– A kurva az egy olyan nő, aki a férfiaknak adja a testét – próbálta meg a legdiplomatikusabb választ adni Hunter.

– Ez eléggé önzetlen dolog tőle – mosolyodott el Dylan, mire Hunter arcán feltűnő vigyor terült el.

– Igen, az – helyeselt, mivel nem akarta kifejteni, hogy cserébe pénzt kap.

– Akkor én kurva vagyok – vonta le a következtetést Luna, amitől az istenből kitört a nevetés. Megállt, hogy a lány felé forduljon. Hagyta, hogy megmagyarázza. – A Stadionban én is a testemet adtam volna az isteneknek.

– Van abban logika, amit mondasz – nevetett tovább Hunter. – Ezért sajnálom, hogy ki kell ábrándítanom téged. De nem, te nem vagy kurva.

– Nem ábrándultam ki – vont vállat a lány. – Még lehetek az.

– Igen, még lehetsz – nevetett tovább Hunter, a fejét csóválva. Tekintete elidőzött Luna ártatlan arcán.

– És mit mondunk, ha szomorúak vagyunk? – vette át a szót Bruce.

– Nos – sóhajtott fel a férfi –, ha bosszúsak vagyunk, mondhatjuk, hogy „A fenébe!”, „A francba!”, „A kurva életbe!”, „Faszom!”

– Mi az a faszom? – Hunter nem úszta meg, hogy Dylan megkérdezze tőle.

– Te is a legjobbra tudsz rákérdezni! – morgolódott. – Az a valami, ami csak a férfiaknak van, a nőknek nincs.

– Akkor a nők nem is mondhatják ezt? – kérdezte Luna, majd elgondolkodott, hogy mijük van a férfiaknak, ami nincs a nőknek. Kicsit hevesebben kiáltott fel, amint megérkezett a helyesnek vélt válasz – Tudom, mi az! Már látom is a tiédet! – mutatott Hunterre, aki nem értette, miért mutatott az arcára.

– Ezek szerint faszfej lennék? Kösz, igazán kedves tőled – vágta csípőre a kezét, ahogy kibukott belőle a szarkasztikus válasz. Viszont Luna nem érthette a szarkazmust.

– Nagyon szívesen, de nem. Az a valami, ami a férfi nyakán van, egy kitüremkedés. A nőknek nincs olyanjuk. Hogy is hívják?

– Ádámcsutka? Igen, pontosan az a faszom – mosolyodott el Hunter, hiszen nem akarta tovább boncolni a témát, így kiegyezett ezzel a válasszal.

Az isten rávette a társaság tagjait, hogy ismételjék meg a válogatott káromkodásokat. Hamarosan az erdő visszhangzott a csúnya szavaktól, Hunter pedig jót mulatott ezen.

***

Este az isten épp azon volt, hogy tüzet rakjon, amikor kénytelen volt kiadni az utasítást, hogy járjanak körbe, s gyűjtsenek bogyókat, gyümölcsöket.

Robin és Maya kettesben indult gyűjtögetni. A férfi átsegítette a fák gyökerei között a nőt. Egyik ilyen esetben közelebb vonta magához, és megérintette arcát.

– Jó érzés? – kérdezte.

– Eléggé – ismerte el Maya, mire ő is végighúzta ujjait a férfi arcán. – És neked?

– Nagyon – mosolygott Robin. – Valamiért szeretném ráhelyezni az ajkaimat a te ajkaidra. Nem értem az okát, csupán érzem...

– Akkor miért nem teszed? – csillogott hívogatóan Maya nagy, barna tekintete. Robin nem bírta megállni; ajkait a nő ajkához érintette, egyetlen hosszú másodpercre otthagyta, majd elhúzódott tőle.

– Milyen volt? – kérdezte, mire Maya helyett a közelből jövő morgás válaszolt. Nem vették észre, és bekerítették őket.

Megannyi nagytestű kutya állt ott, morgott, nyáladzó pofáját csattogtatta. Valaha volt házi kedvencek leszármazottai lehettek, melyek elvadultak, falkába tömörültek, s visszatértek farkasszerű, ősi mivoltukhoz. Robin közelebb húzta magához Mayát, miközben a nő értetlenül kérdezte:

– Mik ezek?

– Fogalmam sincs. De azt hiszem, rosszul érzem magam miattuk.

– Én is – bújt még inkább Robin ölelésébe Maya.

A kutyák megiramodtak, azon voltak, hogy rávessék magukat a védekezésre képtelen párra. Az egyik elkapta Robin nadrágszárát, tépni, cibálni kezdte. Maya félelmében felsikoltott, ami több reakciót is kiváltott. Egyrészt a közelben lévő Luna odarohant, értetlenül konstatálta, hogy valamennyivel alacsonyabban tőle, egy kis fákkal borított völgyben a pár csapdába esett.

Maya maga elé tartotta táskáját, azzal kísérelte meg féken tartani az őt támadó ebeket. Robin ujjaival próbálta lefeszíteni magáról a lábába maró fogakat.

Luna még sosem volt ehhez hasonló helyzetben. Azt viszont tudta jól, hogy valamit tennie kell. Ledobta a földre táskáját, majd kivett belőle egy félkörívbe hajló szerszámot. Megnyomott rajta egy gombot, amitől az íjjá változott. A lány hamar talált hozzá tartozó, fekete pálcákat, melyek egyetlen gombnyomásra nyílvesszők formáját öltötték. Luna egyik után a másikat illesztette az idegre. Gyorsan a levegőbe kerültek, majd az állatok pofájába, mellkasába fúródtak. A lány nem tévesztett célt, mindegyik kutya holtan esett össze, amelyre ráemelte nyilait.

Nem sokkal a lövések után ért oda hozzájuk Hunter. Segíteni akart a bajba került pároson. Megtorpant, de csak nézte, ahogy a vörös hajú lány a gyilkolás művészetét űzte. A kutyák hamar rájöttek, nem éri meg a próbálkozás. Kereket oldottak. Luna leeresztette íját, majd a két, még mindig reszkető társára nézett. Bólintott, aztán lehajolt, hogy eltegye a szerszámot. Amint ezzel megvolt, felegyenesedett, megfordult és Hunter mellkasának ütközött.

– Hol tanultad ezt?

– Ez volt a munkám Urbsban. Fegyvereket teszteltem – jelentette ki közömbösen, kellő távolságba hátrálva.

– Már megvan, ki fog velem vadászni – bólintott a férfi elismerően, és maga után intette a lányt, a megszeppent párossal együtt.

***

Luna arra kelt, hogy a többiek izgatottan sugdolódznak. Nem különösképpen érdekelte őt a téma, ezért a másik oldalára fordult, és aludt tovább. Minden percet ki akart használni erre a tevékenységre. Nem sejtette, Hunter éppen azon van, hogy kiderítse, valóban nem érez-e semmit.

Bruce-szal együtt Luna mellé osont, széttárta két karját, majd olyan erővel, ahogy csak tudta, összeütötte tenyerét, nem túl messzire a lány fülétől. Luna megijedt, felült, majd önkéntelen mozdulattal Bruce ágyékába vágta az öklét. A férfi összegörnyedt, és le is kellett ülnie a földre, érzékeny részét szorongatta.

Hunter hangos nevetése a levegőbe hatolt. Luna nem értette, mi történik, ezért odalépett az istenhez.

– Ez meg mi volt?

– Megijesztettünk – vonta meg a vállát az isten. – Te pedig jól tökön vágtad szegény Bruce-t.

– Jól vagyok! – szólt elhaló hangon az érintett.

– Nem értem, mire jó ez – csóválta a fejét a lány. Hunter közelebb lépett hozzá, s kék-arany pillantását villogtatva ezt mondta neki:

– Arra, hogy megtudjam, vannak érzéseid. Ha még mindig agyatlan zombi lennél, akkor Bruce most nem feküdne a földön fájdalmában szuszogva.

– Csak meglendült a kezem, ő pedig pont útban volt – sütötte le a szemét Luna, hiszen nem szokott hozzá a hazugsághoz. – Még mindig nem érzek semmit.

– Ja, persze – csóválta a fejét Hunter, hiszen a lány gyilkos pillantása is a saját igazát támasztotta alá.

Luna odaguggolt a fájdalomtól ittas férfihez, megfogta a vállát, s így szólt:

– Sajnálom. Tehetek érted valamit?

– Semmi gond – szuszogta Bruce. – Egy perc, és jól leszek.

Luna felegyenesedett, majd tüntetőleg arrébb vonult, hogy hátrahagyjon a mosómedvének egy maroknyi ehető bogyót.

Meghallotta Dylan közeledését. Felegyenesedett, és a srác barna pillantásába ütközött.

– Sajnálom. Én próbáltam őket lebeszélni...

– Semmi gond – vándorolt Luna érintése a fiú karjára. Hunter sasszeme kiszúrta az önkéntelen megnyilvánulást, ezért a lány gyorsan le is ejtette maga mellé az elkóborolt végtagot. Dylan arcára széles vigyor ült ki, amivel a lány nem igazán tudott mit kezdeni. Nem is volt rá lehetősége, mert útnak indultak.

***

Újabb fárasztó napot tudott maga mögött a társaság, de az erdőnek valahogy mégsem akart vége lenni. Sőt, egyre sűrűsödött. Amint megálltak éjszakára pihenni, Hunter Bruce-nak adta ki a tűzcsiholás feladatát, ő lett az ideiglenes főnök. A többiek besegítettek neki, ágakat gyűjtöttek.

Az isten maga után intette Lunát.

– Gyere, tökmag! Itt a vadászat ideje. Hozd az íjad és a nyilaid is! – Luna engedelmesen összepakolta a felszerelését, majd Hunter után indult az erdőben.

Egy ideig távolról követte az istent, folyamatosan kérdések záporoztak elméjében.

– Hová megyünk? – jött az önkéntelen kérdés.

– Úgy láttam, a közelben van egy kis tó. Odajárhatnak az állatok inni, legalábbis a nyomokból ezt olvastam ki. Ha szerencsénk van, ma őz lesz a vacsora.

– Honnan tudod te ezt?

– A földből – torpant meg Hunter, hogy az ösvény mellett lévő patanyomokra mutasson. – Látod?

– Ezek is… állatok?

– Úgy van – helyeselt a férfi. – Ha sikerülne lőnünk egyet, akkor hosszú időre meglenne az élelmünk.

– És azért hoztál magaddal, mert…

– Mert láttam, milyen jól bánsz az íjjal és a nyíllal, és mert tesztelni akarlak – fordult felé kaján vigyorral arcán. Luna láthatóan nem értette, miféle teszt akar ez lenni, ezért ráhagyta a dolgot.

Hamarosan buja bokrok között találták magukat, melyek egy aprócska tavat vettek körül.

– És most? – kérdezte Luna.

– Most várunk – vont vállat a férfi, majd megkérte a lányt, hogy álljon készen, aktiválja a fegyvereit. Amint ezzel megvolt, megkezdődött hosszú várakozásuk.

Pihenésképp Luna hátát egy fának döntötte, ugyanígy tett Hunter is. A lány egy darabig nézte a férfit, akit zavarni kezdett a zöld szempár, mely sokáig az arcára tapadt.

– Ne bámulj már!

– Minden isten olyan szép, mint te? – kérdezte a lány, amitől Hunter arcát ismét magabiztos mosoly járta át.

– Igen, mondhatjuk – ismerte el. Remélte, ettől kicsit lelohad Luna érdeklődése, de a lány még mindig rajta tartotta kíváncsi tekintetét.

– Látszik, hogy nem láttál még istent, tökmag.

– Miért szólítasz így? Hiszen a nevem Luna – vonta össze vörös szemöldökét.

– Mert jóval kisebb vagy nálam – magasodott a lány fölé. Luna elkapta róla pillantását.

– Miért hazudsz nekünk és magadnak?

– Mi az a hazugság? – kérdezte, továbbra se nézve rá.

– Ne mondd, hogy nem tudod! Hiszen mesterien űzöd... – Luna kérdő pillantása válaszolt neki. – Az, hogy nem mondasz igazat. Azt hittem, a hozzád hasonló városiak képtelenek erre.

– Akkor én miért hazudnék?

– Ezt szeretném kideríteni – jelent meg széles mosoly az arcán. – Úgy láttam, Dylanben szövetségesre találtál. Te meg ő…

– Igen – bólintott Luna, miközben azt értette ezalatt, hogy Dylan tudja a titkát, míg Hunter egészen másként értelmezte a választ.

– Hátha nem haragszik meg, ha kipróbálok valamit – rugaszkodott el a fától, hogy közelebb kerüljön a lányhoz.

Luna arca égett a feltóduló vértől. Hálát adott azért, hogy sötétség honolt körülöttük, így az isten nem láthatta a reakcióját. Legalábbis akkor még fogalma sem volt arról, hogy Hunter tisztán hallotta felgyorsuló szívverését. Nagyon közel állt hozzá, fölé hajolt, csupán néhány centi választotta el az arcától.

Luna kellemetlenül érezte magát ebben a helyzetben, de valahogy nem is a férfi közelsége, hanem az átható pillantása volt az, ami a leginkább idegesítette őt. Olyan volt, mintha a veséjébe látna.

– Zavar? – kérdezte Hunter, kinyújtva Luna felé kezét. A lány legszívesebben igent mondott volna, de aztán megérezte Hunter ujjait végigszaladni a bőrén. Az egész gerince borsódzott az érintéstől. A kezdeti sokk elmúltával mégis azt kívánta, hogy tovább tartson a pillanat. Egyedül a hazugsága tartotta őt józan eszénél, ezért elhajolt az ujjak elől.

– Nem zavar, de ne is csináld újra! – A férfi elmosolyodott, majd felszegte fejét. Megérezte az állat jelenlétét. Tőlük nem messze, a víz partján egy fiatal őz hajolt le, hogy igyon.

– Tessék! Lődd le! – mutatott Hunter a vadra, mire Luna egy nyílvesszőt illesztett íjára, és célzott. Az állat a szemébe nézett, mintha csak sejtené a közelgő véget.