© N. Nagy Zoltán, 2024

© Gabo Könyvkiadó

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szerkesztő: Szabó István Zoltán (steve)

Borítóterv: Müller Péter

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-764-2

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Kittinek

PROLÓGUS

Salgótarján, 1960 ősz

A fehérre festett, furnérlemezből készített ajtó halk kattanással nyílt ki. A fiú már több mint két órája lapult a vizeletszagú férfi-WC-ben, de csak mostanra tudott elegendő bátorságot összeszedni ahhoz, hogy kilessen a sötét folyosóra. Végtelennek tűnő perceken keresztül várakozott az ajtóban, miközben kalapáló szíve dobogását visszhangozták a falak. Miután úgy érezte, eleget várt, óvatosan, a legkisebb zajt is elkerülve kilépett a szürke padlóra. A folyosó nagyjából tizenöt méter hosszú lehetett, jobbról rozsdás fűtőtestek és vasrácsokkal megerősített ablakok szegélyezték. A sápadt holdfény sejtelmes ezüstfénybe vonta a balról nyíló két ajtót, és hosszúra nyújtotta az árnyékokat, mintha ő sem szerette volna a hideg kőépületet. A fiú utálkozva lesett az ajtókra.

A tizenkét fős hálótermek.

Mióta a nevelőotthonba került, mindig is az éjszakát utálta a legjobban. Ki nem állhatta a többiek szörcsögését és horkolását, vagy a verések okozta szipogó sírásokat.

Remegő lábakkal osont a folyosó végéig, ahol recés gumival bevont lépcsősor vezetett lefelé. A szemét erőltetve kémlelt előre, és összerezzent, amikor megcsikordult mögötte az egyik ajtó vaspántja. A kilépő árnyék tekintete késpengeként villant a sötétben. A fiút egy pillanatra olyan páni félelem fogta el, hogy moccanni sem mert, de amikor az ajtóban feltűnt a másik két árnyék is, nem törődve már a zajokkal, futni kezdett lefelé a lépcsőn. Lélekszakadva, kettesével vette a lépcsőfokokat. A földszintre érve átrohant az éjjel még kopottabbnak tűnő, halványzöldre festett kórteremnek is beillő előcsarnokon, és a kertbe vezető kapuhoz loholt. Egyetlen szívverésnyi időre megállt a sárga kilincs előtt, melyről a kisebbek azt suttogták, hogy rézből van. A fiú azonban tudta, hogy csak bemázolt alumínium. Mire betöltötte a tizennégyet, tisztában volt vele, hogy egy nevelőotthonban nem nemesfémből készülnek a kilincsek, főleg nem Salgótarján mellett, az erdő szélén.

Dobbanó lépteket hallott a lépcsők felől. Feltépte a kaput, és kirohant az intézet kertjébe. A tölgyfákkal szegélyezett, füves udvar békésnek tűnt az éjszakában, a fiú a két és fél méteres, betonlapokból készült kerítés mellett az udvar hátsó traktusában lévő fenyőfák felé iramodott. Azt gondolta, hogy a tűlevelek sötétjében megbúvó rozsdás, üres olajoshordók és a festékes deszkákból összetákolt piszkos fészer közelében elbújhat üldözői elől. Zihálva vágódott be három fenyőfa közé, és esett be egy hordó háta mögé. Az udvar ezen részére kevés fény esett, a magas fák és a kerítés feketébe burkolta a kitört ablakú kalyibát és a körülötte elhelyezett építési törmeléket. Verítékcsepp jelent meg a fiú homlokán. Nem a futás merítette ki, nem is volt fáradt.

Rettegett.

Félelmét fokozta, hogy bár az udvaron kísérteties csend uralkodott, saját lihegésétől semmit nem hallott. Egész testében remegve dugta ki fejét a hordó vöröses pereme fölött.

A holdfény az udvar közepén álló nagydarab alakra esett. Két-három évvel idősebb lehetett a fiúnál, seszínű haja csapott homlokába esett, mely alatt szeme gonoszul csillogott. Ragyás arcán sörétnyomoknak tűntek a pattanások.

Piroska Feri.

A fiú gyűlölte őt és két társát, amiért félelemben tartották az intézet fiatalabb lakóit. Gyűlölte a gondozókat és a személyzetet is, akik flegma nemtörődömséggel hagyták egy-két füstszűrő nélküli cigarettáért, hogy megverjék és megalázzák a kisebbeket, és gyűlölte a tanárokat is, akiket egyáltalán nem érdekelt a gyerekek sorsa.

A fiú azonban nem a veréstől rettegett. Takács Józsi és a kis Pintér Laci zokogva, a szégyentől elfúló hangon mesélték, hogy mit tettek velük Piroska Feriék éjjel a földszinti raktárban. Lacika azóta is minden este nyöszörögve aludt el a fiú melletti ágyon a hálóteremben, és minden reggelre maga alá piszkított. A fiú a mai magyar irodalom foglalkozáson értette meg, hogy ő következik. Feri nem is csinált belőle titkot, félhangosan röhögve ecsetelte a két haverjának, hogy ma este hogyan fog a testébe hatolni, és a szájába élvezni. A foglalkozást tartó tanár úgy tett, mintha nem is hallaná a suttogást, egykedvűen folytatta mondanivalóját Babits Mihály költészetéről.

A fiú félelemmel vegyes undorral nézett újra az udvar fele. Piroska Feri a fenyőfák felé tartott, a két másikat nem látta sehol. Térdre ereszkedett, és a fészer felé araszolt, a veríték mostanra a szemébe folyt már, remegő kézzel nyitotta ki a koszos deszkaajtót, és nesztelenül bekúszott. A korhadt deszkákból álló padló törött üvegdarabokkal volt tele. A sötétben vigyáznia kellett, nehogy megvágja magát egy-két nagyobb törmelékkel. Az volt a terve, hogy valahogy kihúzza itt a mai éjszakát, reggel pedig az ételszállító kocsiban elbújva megszökik az intézetből. Ezért is várakozott órákat az esti sorakozó után a WC-ben.

Kék melegítője nagyot reccsent, amikor egy poros padlóból kiálló szeg beleszaladt a lábába.

– Aaaa… – Kiáltása hörgésbe fulladt, ahogy a csontos ujjak a szájára tapadtak.

– Megvagy, kis köcsög! – súgta a fülébe egy sziszegő hang, és a fiú érezte, hogy felrántják a földről. Combja lüktetett, ahol a szeg felsértette, gyomra pedig összeszorult a félelemtől. Hirtelen rátört a hányinger, öklendezni kezdett.

– Nehogy összehányd magad! – Piroska Feri kaján vigyorral lépett a fészerbe, mögötte egyik társa érkezett. A fiú nem tudhatta, hogy a harmadik, az áporodott leheletű Szabó Béla az intézet másik lépcsőjén elébe került, és már egy ideje a koszos fészerben várakozott.

– A szádra még szükség lesz! – röhögte el magát durván Piroska Feri, és fejével intett Szabónak, aki hátracsavarta a fiú karját, és térdre lökte.

– Készülj, Misa, utánam te következel! – hörögte Piroska, és elkezdte letolni mocskos melegítőalsóját.

– Engem ez ma nem érdekel – felelte amaz unottan, és megrázta vörös haját. – Kint leszek, szórakozzatok csak nyugodtan.

A fiú szeme könnyben úszott, ahogy nézte a Misa nevűt távozni. Mielőtt az ajtó becsukódott volna, a hold erőtlen fénye megcsillant a padlón heverő törött üvegek egyikén. Eszébe jutottak a délelőtti irodalomórán tanult versek. Erejét összeszedve próbált köpni a fészer ajtaja felé.

– Vétkesek közt cinkos, aki néma!

ELSŐ RÉSZ

2014. augusztus 27.

Tudok olyanokról, akik kisfiúkat gyűjtenek.

Szigeti Zalán megborzongott, ahogy a délutáni megbeszélésre gondolt. Az új étlap kialakítása nem igényelt akkora kreativitást, mint a pizzéria megnyitásakor, mivel az elmúlt két évben elegendő információt gyűjtöttek a vendégek szokásairól. Mikor ennek hangot is adott az alkalmazottai előtt, Béla, a nagydarab szakács bedobta ezt az ostoba viccet.

A pincérek nevettek, de Zalánnak rossz érzése támadt. Volt valami vészjósló a szavak mélyén, amitől még most, órákkal később is kirázta a hideg.

Nem is az, amit mondott, hanem ahogy mondta.

Baromság.

Zalán megrázta a fejét, és a zebrán átkelő gyalogosokra pillantott a Ford Mondeo szélvédőjén keresztül. Pár perccel múlt kilenc, de még sokan voltak az épületek között. A csepeli Kossuth Lajos utca mellett elhelyezkedő lakótelep szürkéslila tízemeleteseinek lábánál idős asszonyok beszélgettek, gyerekek bicikliztek, mások kutyát sétáltattak.

Túl érzékeny vagyok mostanában.

Lassan végighordozta tekintetét a járókelőkön. Az egyik bokor mellett legalább egy méter marmagasságú staffordshire terrier végezte dolgát, vékony póráza másik végét középkorú, kopott melegítőt viselő asszony fogta idegesen. Zalán nem lepődött meg, hogy a nő nem szedi össze a kutyapiszkot, a terület, mely hosszú idő óta a környékbeli kutyák latrinájaként szolgált, tele volt ürülékkel.

A költözés miatt van.

Dudálás szakította félbe tűnődését. A lámpa zöldre váltott, és a mögötte lévő már türelmetlenkedett. Zalán felemelte kezét, és gázt adott. A forgalom ritkábbá vált, ahogy az Erdősor utcára kanyarodott. A Csepeli úton egyre kijjebb ért a városból, és Szigetszentmiklós felé vette az irányt. Jólesően elmosolyodott, ha siet, még 10 előtt bőven otthon lehet.

Egy vörös furgon húzott el mellette. Zalán szórakozott pillantást vetett a rendszámtáblájára, és elmosolyodott magában. Eszébe jutott nagyapja kopott Barkasa, ami elfüggönyözött ablakaival és bezárt ajtajával harminc évvel ezelőtt igencsak izgatta a fantáziáját. Számos történetet talált ki magának az autóról és nagyapjáról, aki titkos ügynökként utazva bizonyosan valamilyen állami küldetést teljesített, amibe az unokáját sem avathatta be. Az anyja azt mondta, azért nem mehet a Barkas közelébe, mert olyan öreg a motorja, hogy bármikor felrobbanhat, de ő tudta, hogy valójában azt nem akarták, hogy meglássa a puskát. Egy alkalommal az öreg résnyire lehúzva hagyta az ablakot a vezetőülés felől, és amikor bement a házba vizelni, Zalán egy hurkolt végű dróttal, mellyel előtte napokig gyakorolta a megfelelő mozdulatokat, felhúzta az ajtózáró fekete kallantyút, és két gyors újabb nyitás után belépett az autóba.

Először csalódott volt, mert csak régi újságokat talált papírdobozokba rendezve, és már kezdte azt hinni, hogy nagyapja nem is tagja semmilyen titkos szervezetnek, de aztán megpillantotta egy takaróba csavarva a duplacsövű vadászfegyvert.

Mielőtt azonban hozzányúlhatott volna, anyja kirángatta a kocsiból, és hatalmas patáliát csapva vacsora nélkül ágyba parancsolta. Akkor azt gondolta, hogy szülei attól tartottak, leleplezi nagyapját, aki emiatt nem tudja végrehajtani a titkos megbízást. Most viszont, jobban belegondolva, már úgy ítélte meg, hogy anyja nem is a puska, hanem az újságkivágások miatt lett ideges.

Akik kisfiúkat gyűjtenek.

Egyetlen pillanatra átfutott az agyán, hogy a nagyapja akár lehetett volna gyerekrabló is, de aztán gondolatai visszakanyarodtak az étteremhez.

A pizzériát Csepel északi részén egy családi házból alakították ki. Szerencsére a közelben nem volt egyetlen valamirevaló étterem sem, ezért meglehetősen jó évet zártak.

A nyitás nem ment zökkenőmentesen, de nem is várt mást. Magyarországon minimum háromszor el kellett tévedni a bürokrácia egyre növekvő útvesztőjében, ha valaki el akart intézni valamit.

Ahogy rátért a szigetszentmiklósi bevezető útra, összeráncolta homlokát. Azért nem ment minden úgy, ahogy szerette volna. Az utóbbi hónapokban valamelyik alkalmazottja lopott a kasszából. Nem feltűnően, még éppen az általa meghatározott értékhatáron belül, de a napi elszámolásnál mindig hiányzott egy kisebb összeg.

Az ég alja lilásba hajlott, ahogy a lemenő nap sugarai felolvadtak a nyári éjszakában. Szigetszentmiklóson csend volt, nem hallatszott gépkocsi vagy villamos zaja, nem volt kiáltozás, mint Budapest belvárosában a romkocsmák környékén. Szinte tapintható volt a nyugalom, ahogy Zalán Ford Mondeója a házak között haladt. Ezért is szerette ezt a környéket, egyfajta derűs elégedettség szállta meg, felerősítette a rádiót, a Viva la vida szólt a Coldplaytől, korábban érzett balsejtelmének már nyoma sem volt.

Letért a főútról, és egy kisebb, családi házak és újabb építésű lakóépületek szegélyezte utcába kanyarodott. Mostanra eléggé besötétedett, kezdett elmúlni a szürkületi időszak is, az utcát megvilágító lámpák fényében Zalán megállította az autót egy kétszintes, fehér falú társasház előtt. Az elmúlt hetekben többször parkolt le itt tépelődve. A másnapi költözés nagyon gyorsan elérkezett.

Jóval gyorsabban, mint szerette volna.

Anyja tavaly év végén ment nyugdíjba, és érezhetően nem találta a helyét többé Gyulán egyedül. Ugyan tüntetően nem kereste gyakrabban a fiát, de amikor látogatóba jött, alig akart elmozdulni az unokája mellől.

Lehet, hogy anyám is kisfiúkat gyűjt.

Még mindig nem tudta, jól döntöttek-e Katival, amikor felajánlották neki, hogy költözzön a közelükbe, de a kérdés eldőlt, amikor a lehetőség hallatán kisfia szeme felragyogott. Nem értette igazán, hogy a gyerek miért kötődik olyan erősen a nagyanyjához, de egy idő után nem is érdekelte, elfogadta, hogy anyja kevésbé tudta kimutatni érzelmeit a saját fia felé.

A kocsi műszerfalán lévő órára sandított.

21:57.

Nagyot sóhajtva elgurult a ház elől.

10-re otthon leszek.

Befordult egy keresztutcába, és ahogy megpillantotta jobbról az ismerős házakat, ismét elfogta a nyugtalanság.

A rádióban a Thunderstruck üvöltött az AC/DC-től.

A kis utcát a közvilágítás acélszürke lámpái világították meg. Zalánék háza a hatodik volt a jobb oldalon, már látta a piros tetőt és az ablakon átszűrődő fényt. Az utcában előttük a harmadik házhely üres volt, a telekhatárokból úgy tűnt, hogy valaha állhatott itt egy családi ház, de mára nyoma sem maradt. Az önkormányzat megvette a területet, és a lakóközösség kérvényeinek engedve játszóteret alakított ki. A környékbeli családok örömmel hordták a gyerekeiket a méteres kerítéssel körbevett, egy hintából és két mászókából álló apró játszótérre.

Gyűjtenek.

Nem tudta ismét végigpörgetni agyában a mondatot, ahogy kocsijával a játszótér mellé ért, vakító lángoszlop lobbant fel a két mászóka között. Akaratlanul is a fékre lépett.

– Mi…?

Tágra nyílt szemekkel bámulta az embermagas, mardosó nyalábokkal égő sárga tüzet. Ahogy kiszállt a kocsiból, förtelmes bűz csapta meg az orrát.

Valaminek az égett, átható szaga.

A környező házakban villanyok gyúltak, ajtók csapódtak, a szemközti házból egy kócos nő jött elő hálóköntösében.

– Zalán, te vagy az? – kiáltotta kérdőn a férfi felé.

Zalán nem válaszolt, maga sem hitte el, amit lát. Tett még két-három lépést a játszótér felé, amíg el nem érte a kerítést. A döbbenettől megmerevedve nézte pár másodpercig a hatalmas fáklyát, majd miután agya feldolgozta a látványt, megfordult, és a nő felé kiáltott, miközben jobb kezével a zsebében hordott telefonja felé kezdett kotorászni.

– Ne jöjjenek közelebb, kérem! Gyerekeket ne engedjenek ide!

A borzas hajú nő, mint minden ember, aki ilyen felszólítást kap, közelebb lépett.

– Miért? Mi ég, és mi ez a bűz…

Többet nem tudott mondani, elkerekedett szemmel bámult a játszótérre, a döbbenettől vegyes iszonyat azonnal mély árkokat vésett az arcára.

A játszótér közepén egy közel kétméteres facölöphöz egy ember volt kikötve. A lábai alatt és mellett a testéhez borítva az oszlop körül száraz ágak, növényi maradványok, gallyak voltak elhelyezve, melyek máglyát képeztek alatta. Az éhes lángok egyre mérgesebben ropogva falták, emésztették a testét.

Mire harmadjára is elismételte a telefonban a segélyhívó diszpécserének, hogy Szigeti Zalánnak hívják, és miért kéri a rendőrséget (türelmet erőltetett magára, nem értette, hogy miért nem hisznek neki a vonal másik végén), kisebb tömeg gyűlt a játszótér köré. A lakók nem mertek beljebb lépni, mintha a derékig érő, zöldre festett kerítés megbabonázta volna őket, iszonyodva bámulták a lángoló máglyát. Az őrjöngő lángnyelvek közé kötözött ember minden bizonnyal halott volt. Feje a mellére bukott, hosszú egyenes haja koponyájába égett, a hő hatására ruhája és húsa egymásba olvadva kezdett lefoszlani testéről.

– Valaki hozzon egy poroltót vagy bármit! – kiáltotta egy hordóhasú férfi.

– Mikor jön a rendőrség?

– Hogy történhetett ez?

Az emberek dermedtségét lassan felváltotta az izgatottság. Egy idős asszony zokogva sikoltozni kezdett, miközben férje idegesen a tenyerét vakarászta. Mellettük két fiatalabb fiú a mobiltelefonjával filmezni kezdte a tüzet. Pillanatok alatt tizenöt-húsz fős tömeg verődött össze. A csendes kertvárosi éjszaka nyugalmát valami egészen más váltotta fel.

– Zalán! – Karcsú, fiatal nő tűnt fel a legközelebbi utcai lámpa alatt. Hosszú, barna haját kontyba tűzve viselte. Csinos arcán aggodalom ült, ahogy bizonytalan léptekkel megközelítette a csoportot.

– Kati! – A férfi odasietett hozzá, és megcsókolta.

– Mi történt? – A nő ideges volt, az emberekből áradó feszültség rá is átragadt. Hitetlenkedve nézte a lángokat.

– Neked mi közöd ehhez? – mutatott a játszótérre.

– Semmi – mondta Zalán fojtott hangon. – Én láttam meg, ahogy jöttem hazafelé. Megálltam, hívtam a rendőrséget.

A férfi egyetlen pillanatra elmerengett, homályos gondolat futott át agyán, melyet azonnal elhessegetett.

– Zoli hol van? – kérdezte a nőt gyorsan, mielőtt az bármit is észrevett volna rajta.

– A házban hagytam. Remélem, nem ébredt fel.

Magas, vékony fiatalember loholt el mellettük. Mostanra a környék teljesen felbolydult, mindenfelől kiáltozás, beszélgetés hallatszódott. Ketten vizesvödröket hoztak, egyre többen készítettek fényképeket a továbbra is rőt lángokkal égő máglyáról.

– Menj vissza! – nézett Zalán a feleségére. – Megvárom a rendőröket, és én is jövök.

Az asszony bólintott, megcsókolták egymást, majd visszasietett a házukba. Zalán a játszótér felé fordult, amikor hangos szirénázás verte fel a környéket. Kék-fehér villogás kíséretében Rendőrség feliratos fehér Opel kanyarodott az utcába. Többen helyeslően felmordultak. Az autóból két, sárga láthatósági mellényt viselő, egyenruhás rendőr szállt ki. Egyikük ötven év körüli, őszes férfi szögletes vonásokkal, homlokát összeráncolva meredt a lassan teljesen elégő testre. Társa, egy szőke hajú, alig húszéves fiatalember idegesen igazgatta fejére a járőrsapkát. Tétován nézett az idősebbre, aki lassú mozdulatokkal vette szájához az egyenruhára erősített adó-vevőt. Úgy tűnt, mintha erősen gondolkodna valamin.

– Itt Pest Megye 073-as. Vétel. Katasztrófát, mentőt, még két járőrt, az életvédelmiseket és a helyszínelőket kérem a Szigetszentmiklós, Virág utca 20. alá. Nyugta.

Intett társának, majd határozott léptekkel lépett be a játszótér területére.

– Hagyják abba! – szólt a vizesvödröket cipelő férfinak. – Ezt vízzel nem oltják el. Érzik a benzinszagot? Már értesítettem a katasztrófavédelmet. Őrmester úr! – A fiatalabb rendőr eddig nem tudta levenni a szemét a lángokról, de a belénevelt engedelmességnek köszönhetően a járőrvezetőre nézett. – Terelje ki az embereket a játszótér kerítésén kívülre, és ne engedjen ide senkit! Ki volt az első a helyszínen? Szigeti?

Zalán most először lépett közelebb a tűzhöz. Egy pillanatra hátrahőkölt, ahogy elérte a lángok heve. Meglepődött, hogy milyen forróság veszi körbe a máglyát, és észrevette az izzadságcseppeket az idősebb rendőr homlokán is.

Ilyen hamar verítékezik?

Ahogy a szögletes arcba nézett, rájött, hogy a rendőr homloka nem a máglya tüzétől izzad. A férfi sápadt volt, és az övére fűzött kézifegyver markolatát simogatta. Mintha megijedt volna valamitől.

Hirtelen megreccsent az adóvevő.

– Pest Megye 073-as. Itt a PMRFK Életvédelem, Budai alezredes vagyok. Mivel van dolgunk?

– Tóth József, főtörzszászlós, jelentkezem.

– Józsikám, te vagy az? – kérdezte a hang jóval barátságosabban, mint az előbb.

– Én vagyok, alezredes úr.

– Hála istennek, nem valami újoncot küldtek, van belőlük éppen elég – recsegte a készülék. – Radnai és Kardos már úton vannak, kábé öt perc, és ott vannak.

– Nyugta. A helyszín biztosítva, a bejelentő itt áll mellettem. – Tóth a nagyjából 190 centiméter magas, láthatóan feszült Zalánra pillantott. A katasztrófavédelem piros kocsija és a két újabb vijjogó, kék-fehér rendőrautó most érkezett az utcába. Pár másodperc alatt sárga mellényes egyenruhások nyüzsögtek mindenhol, a bámészkodókat hátrébb terelték. A kis utcát kísérteties fénybe vonta a tűz sárga lángjainak lobogása és a rendőrautók kék villogóinak pörgő visszfénye.

– Józsikám, még szerencse, hogy te vagy ott, és nem kell magyaráznom, de ugye tudod, hogy a gyakorlattól eltérően miért hívtam a helyszíni járőrt?

A hang komoran csengett a rádióban, Zalán súlyos aggodalmat hallott ki belőle. Hirtelen úgy érezte, hogy a rendőrök tartanak valamitől. Ahogy a főtörzsre pillantott, a láthatatlan fenyegetettség még jobban felerősödött.

– Tudom – sóhajtott Tóth József nehezen.

– Legutóbb huszonhét évvel ezelőtt találkoztunk ilyen típusú gyilkossággal.

– Ott voltam a helyszínen akkor is, uram.

– A kérdés az, hogy ez olyan máglya-e?

– Nem tudom biztosra, uram. Első látásra nagyon hasonlít. – A főtörzs komoran nézte a lángokat. Zalán érezte, hogy csak magát és az adóvevőben beszélő alezredest próbálja nyugtatni, miközben az arca mindent elárult. Olyan máglya volt.

– Radnaiék ott vannak már?

Ebben a pillanatban sötétkék Skoda állt meg távolabb az emberek mögött.

– Most értek ide, uram.

– Jó. Ők még nem voltak rendőrök, amikor az az eset megtörtént. – Zalán hallotta, hogy az alezredes hosszan megnyomta az „eset” szót, a gondterheltség most már sütött a hangjából, ez a készüléken keresztül is nyilvánvaló volt. – Mielőtt odaérnek, nézz körül. Ugye tudod, mit kell keresni?

Tóth lassan bólintott.

– Nyugta.

A főtörzs lassú léptekkel, mintha tojásokon járna, körbesétálta a tüzet. Zalán nyugtalanul figyelte, a rendőrök félelme rá is átragadt. Fáradtnak érezte magát, és haza akart menni, nem pedig egy megsütött ember hullája körül járkálni egy szemlátomást feszült rendőrjárőrrel.

– Zászlós úr, csak nincs valami probléma? – lépett a rendőr után.

A főtörzs eltávolodott a máglyától, mostanra kiért annak fényköréből, és a játszótér sötétben lévő részein álló két mászóka felé indult.

– Maga maradjon ott! – szólt hátra Zalánnak, majd elővette elemlámpáját, és megvilágította a zöldre festett, alumíniumcsövekből összerakott és gyermekbarát műanyaggal bevont modern mászókákat.

Zalán azonban nem maradt ott. Mostanra tudni akarta, hogy a rendőrség mit tart annyira veszélyesnek és fenyegetőnek, hogy egy alezredes jelentkezett be éjnek évadján a helyszíni járőr készülékén. Tóth lámpájának fénye idegesen táncolta körbe a mászókákat, és végigfutott a közöttük húzódó zöld gyepen.

– Ott! – suttogta Zalán izgatottan. A lámpa körkörös fénye átugrott valami sötéten a mászóka lábainál.

– Mondtam, hogy maradjon ott! – sziszegte Tóth, de hátra sem fordult. A lámpát visszairányította az előbbi tárgyra. Zalán lélegzet-visszafojtva hajolt közelebb. A földön egy egyszerű, korhadt fadeszka feküdt, melynek közepére egy rongydarab és egy kis fehér papír volt helyezve. Zalán hallotta, hogy a rendőr nehezen szedi a levegőt. Óvatosan a főtörzszászlósra tekintett: Tóth József halálra vált arccal guggolt a fadarab mellé. Zalán nesztelenül mellé lépett, majd rémülten felkiáltott. Úgy érezte, mintha valami görcsbe rántotta volna a gyomrát. Ahogy közelebb hajolt, a lámpa fénye a deszkára vetült, és a gyomrát markoló szorítás még erősebb lett.

A fadarabon ugyanis nem egy rongycsomó feküdt, hanem egy kivágott, félig összeégett emberi szív. Mellette egy névjegykártya lapult, melyre összesen öt szót írtak írógéppel. Zalán ki tudta venni a kopottas, dőlt betűket.

Vétkesek közt cinkos, aki néma.

– Pest Megye 073-as! – reccsent meg a rádió hirtelen.

Tóth lassú mozdulatokkal nyúlt a mikrofon felé.

– Pest Megye 073-as!

– Jelentkezem, uram! – suttogta a főtörzs, szemei foltokként sötétlettek sápadt arcában, melyről oldalt veríték csordogált.

– Ott van, amit keresünk?

Tóth József lassan felegyenesedett, intett Zalánnak, hogy lépjen hátrább.

– Józsikám, mondj már valamit! Legalább egy igent vagy egy nemet!

A főtörzs a máglyára bámult, megnyomta az adóvevő gombját, majd reszelős hangon beleszólt.

– Visszatért, uram. Visszatért.

A recsegő hangú alezredes a rádióban úgy döntött, hogy Zalánnak azonnal be kell mennie a Teve utcába vallomást tenni, mivel elsődleges szemtanúként olyasmit is láthatott, amiről nem is tudta, hogy döntő fontosságú lehet. A játszótérre érkező két nyomozó, a negyven év körüli, vörösesszőke hajú, szeplős Radnai Róbert és a huszonöt évnél nem idősebb, fekete, zselés hajú Kardos Péter elmagyarázták neki, hogy a rendőrség nem kényszerítheti, hogy most bemenjen vallomástételre, de az adatgyűjtést követően erre is sor kell hogy kerüljön, így jobb ezen túlesni, minél hamarabb.

– Valamint a forró nyomot sem hagyhatjuk kihűlni – mondta Radnai, aki Tóth Józsefhez hasonlóan rendkívül feszült volt, rengeteget telefonált az alezredessel, és halk, fojtott hangon tanácskozott a főtörzszászlóssal. A rendőröket láthatóan erősen felzaklatta valami, mindannyian idegesek voltak.

Miután a helyszínre érkezett a technikusi autó, Tóth József intett Zalánnak, hogy induljanak. A férfi izzadt volt a kimerültségtől, ruháját már nemcsak a pizzéria ételszaga, hanem a katasztrófavédelmisek fekete ruhás tűzoltói által habos oltóanyaggal eloltott borzalmas máglya bűze is átitta. Öt percet kért a főtörzszászlóstól, hogy hazaugorjon és átöltözhessen. Az idős tiszthelyettes bólintott, majd fejét csóválva csatlakozott Zalánhoz.

– Elkísérem. Addig sem látom ezt a szörnyűséget.

A házhoz vezető néhány métert gyorsan megtették. Zalán megpróbálta néhány kérdéssel kiszedni a rendőrből, hogy a nyilvánvaló traumán kívül, amit egy elégetett ember, valamint egy kivágott szív látványa jelent, mi okozta a rendőri készenlét ilyen magas fokát, de a másik nem válaszolt, csak némán ingatta a fejét. Zalán furcsamód nem viszolygott a holttesttől és a szívtől, és a vér látványa sem okozott számára problémát soha.

Kati már az ajtóban várta őket. Sebtiben melegítőt kapott magára, arcán aggodalom ült.

– Valami baj van? – intett fejével a rendőr felé.

Zalán elmagyarázta neki, hogy csak ruhát cserélni jött, bemegy a rendőrségre vallomást tenni, aztán siet haza.

– Meddig fog ez tartani? – kérdezte a nő Tóth Józsefet.

– Nem tudom, asszonyom – felelte amaz komolyan. – Nem szokott sokáig tartani, maximum egy óra.

Zalán a ház előszobájába érve ledobta magáról az izzadt, füstszagú inget, és besietett a fürdőszobába. Megmosta az arcát, és a folyó víz alá tette pár másodpercre a fejét. A kósza gondolat továbbra sem hagyta nyugodni. Tisztán emlékezett rá, hogy amikor befordult az utcába, a máglya még nem égett. Akkor lobbant fel elemi erővel, amikor ő pontosan mellé ért. Mintha valaki szándékosan így időzítette volna az egészet.

Akkor pedig figyelnie kellett engem. És a családomat.

Kirázta a hideg. Úgy döntött, nem szól Katinak erről, de a rendőrségen mindenképpen szóvá teszi majd.

Visszament az előszobába, ahol a felesége a főtörzzsel beszélgetett. Tóth József továbbra is szűkszavú volt. Zalán látta, hogy csak rutinszerűen válaszolgat Kati kérdéseire, de valójában teljesen máshol jár. Zalán az előszobában található, mennyezetig érő szekrényből tiszta pólót, farmert húzott, majd a szekrény mellett álló kis székre huppant. Letolta koszos nadrágját, és belebújtatta lábát az újba.

– Zoli nem ébredt fel? – kérdezte közben Katit.

A nő nemet intett.

– Alszik, mint a bunda.

– Van gyereke, zászlós úr? – kérdezte Zalán Tóth Józseftől, de az nem felelt. Némán meredt a férfi meztelen lábára. Zalán először azt hitte, hogy a térdeit nézi, ami azért nem lett volna furcsa, mert balján tíz centiméter hosszú fehér heg húzódott – egy régi keresztszalag-szakadást követő műtét örök emléke –, jobb térdén pedig anyai örökségként három egyforma, körömnyi nagyságú anyajegy helyezkedett el egymás alatt, de aztán rájött, hogy a rendőr megint elkalandozott.

– Zászlós úr, van gyereke? – kérdezte újra, leheletnyit hangosabban.

A főtörzs elkapta a tekintetét.

– Ne haragudjon, Szigeti úr, nem figyeltem. Harminc év szolgálat alatt az ember azt hinné, már mindent látott, de mindig történik valami, amire nem számít.

Zalán belebújt sportcipőjébe.

– Mehetünk.

A rendőrségre a főtörzs szolgálati autójával mentek. Mivel Zalán kocsija a tűzoltó- és mentőautók gyűrűjében állt a játszótér közvetlen szomszédságában, egyszerűbb volt a rendőrautóval átjutni a kordonon. A kocsi hátsó üléséről Zalán látta, hogy a rendőrök az összes házba becsengetnek, jegyzettömbbel a kezükben kikérdeznek mindenkit az utcán. Tóth József mélyen elgondolkozva vezetett, fiatalabb társa, a huszonéves őrmester egyszerre volt izgatott és rémült. Zalán tisztán érezte rajta, hogy megkönnyebbült, mikor az autó kikanyarodott Szigetszentmiklósról. Órájára pillantott.

23.11.

Csak remélni merte, hogy hajnali kettő előtt ágyba kerül. Anyja vonata reggel kilenckor érkezik a Keleti pályaudvarra, míg a költöztetők nagyjából tízre érnek majd a házhoz. Legalábbis ezt ígérték. A magyarországi úthálózat és közlekedési viszonyok ismeretében jó, ha délre ideérnek Gyuláról. Zalán két napja folyamatosan egyeztetésben volt anyjával és a cég vezetőjével. Nem volt egyszerű higgadtan meggyőzni az egyiket, hogy ne ragaszkodjon minden kacathoz, és a másikat, hogy a néni viselkedése miatt ne mondják fel a szerződést. A bepakolás rá vár majd, de ez lesz a kisebb feladat. Anyja egyre rigolyásabb lett, mióta apja meghalt pár évvel ezelőtt. Biztosan nehezen fog alkalmazkodni az új környezethez.

Akik kisfiúkat gyűjtenek.

Nagyot sóhajtva bámult az elsuhanó éjszakába. A rendőrautó már Csepel északi részén járt, gyakorlatilag nem volt forgalom az utakon, és a főtörzs gyakorlott vezetőnek bizonyult. Ahogy ráfordultak a Hungária körútra, mely egyenesen az Árpád híd pesti lábánál épült – ahogy a budapestiek hívták – rendőrpalotához vezetett, a fények is megsűrűsödtek. Zalán szerette a várost, vagyis inkább azt, amit nyújtani tudott. Magyarországon minden Budapesten koncentrálódott, amire egy átlagembernek a huszonegyedik században szüksége lehetett. Szolgáltatások, kultúra, művészet, gasztronómia, árukínálat olyan mértékben összpontosult a bevásárlóközpontokban és a belváros kis utcáin, amiről a vidéki városok lakói nem is álmodhattak. Nem csoda, hogy a lakosság ötöde a fővárosban vagy a környező agglomerációban élt.

És a családomat.

Hirtelen ismét felvillant előtte a lángoló tűzoszlop és a rákötözött emberi test.

Máglyahalál.

Középkori boszorkányégetések, eretnekek kínhalála, az inkvizíció éjsötét kámzsája lebbent fel lelki szemei előtt. Agya lázasan próbálta kötni az előző órák eseményeit valami ismerős dologhoz, valami kézzelfoghatóhoz, de csak távoli korok értelmetlen brutalitása jelent meg előtte. Bárhogy is alakuljon ez a kihallgatás, feltett szándéka volt, hogy megpróbál valamit kihúzni a rendőrökből. Az agya hátsó részében lüktető fenyegető veszélyérzet továbbra is ott motoszkált a fejében.

Észre sem vette, hogy megérkeztek. A kék-fehér Opel a Róbert Károly körútról lekanyarodott a Teve utcába jobbra, majd balra a hatalmas, sok emeletes, csupa üveg rendőrségi épület bejáratánál leeresztett sorompóhoz fordult. Az épület otthont adott az Országos Rendőr-főkapitányság, a Budapesti Rendőr-főkapitányság és a Pest Megyei Rendőr-főkapitányság szervezeti egységeinek.

Miután a lift felrepítette őket a mélygarázsból az ötödik emelete, Tóth Józsefék a PMRFK Életvédelmi Osztályának részlegébe vezették Zalánt. A férfi meglepődött rajta, hogy a kívülről csillogó épület belsejében a szürke falú folyosók mennyire keskenyek és szűkek, egy alkalommal még a fejét is le kellett hajtania. Éjjel az épület csendes volt, a folyosókat zárt ajtók szegélyezték. Az Életvédelmi Osztály négy irodáját jelző, műanyagtáblával ellátott üvegajtó mögött magas, inas férfi várta őket. A sápadt neonfény és őszülő haja meglágyították erős vonásait, kezében égő cigarettát tartva fel-alá járkált. Egyszerű szövetnadrágot, kockás inget és egy sötét zakót viselt.

– Alezredes úr, jelentkezem – nyomta be Tóth az üvegajtót.

– Jelentkezem – mondta a fiatal őrmester is.

A magas férfi rájuk pillantott, elnyomta a cigarettát az egy méter magas alumínium hamutartóban, majd kezet fogott a rendőrökkel.

– Hagyjuk ezt a „jelentkezem”-et, fontosabb dolgunk van.

– Szigeti Zalán – nyújtotta a kezét Zalán is.

– Budai László, rendőr alezredes. – A magas férfi egy kisebb irodába tessékelte be Zalánt, ahol egy asztal és négy szék állt. Az asztalon két bekapcsolt számítógép és egy nyomtató helyezkedett el.

– Alezredes úr! – szólalt meg a főtörzs. – Mi kinn várunk.

– Rendben, de ne menjetek sehova! Mindenképpen tudni akarom, hogy ti mit láttatok. Sőt! – Budai felemelte az ujját. – A másik irodában van még három gép, írjátok meg a rendőri jelentést addig ott.

Tóth egy pillanatig hezitált.

– Kinek jelentünk, uram?

– Ahh, már megint ez a kibaszott bürokratikus faszság! – Az alezredes szemmel láthatóan ideges lett. Olyan volt egy pillanatra, mint egy öreg vizsla, amely le akarja rázni a testéről a ráragadt leveleket. – Az osztályvezetőtöknek, vagy aki most a szolgálatot irányítja. Holnap reggel beszélek vele, és aláíratom azonnal. Ezzel ne törődjetek.

– Akkor írjuk be a végére, hogy alezredes úrnak átadjuk, hogy vezetői aláírásra vigye? – kérdezte az őrmester.

– Hogy? – horkant fel Budai, majd megadóan bólintott. – Igen, nyugodtan.

Zalán nem lepődött meg a hallottakon. Lóhalálában idehozzák, majd a jelentésen problémáznak hosszú percekig. Kinek írják, ki írja alá, és mikor. A magyar állami szektorban minden a bürokrácia körül forgott.

Miután az egyenruhások átmentek a másik irodába, Budai hellyel kínálta Zalánt, és ő is leült egy székre. Fiatal nő jött be, harmincéves lehetett, kifogástalan kék kosztümöt viselt. Szögletes szemüvege mögül hunyorogva nézte Zalánt. Hosszú szőke haját lófarokba kötötte.

– Szigeti úr, ő itt dr. Steinhardt Mónika. Ő fogja felvenni a vallomását – közölte Budai, akin látszott, hogy tűkön ült, elege volt már a formaságokból.

– Készítse elő a személyi igazolványát és lakcímkártyáját – mondta a nő hivatalos hangon.

– Persze, persze. Készítse elő. – Az alezredes közelebb hajolt Zalánhoz. – De előbb mondja el nekem, hogy mit látott.

Zalán összefoglalta a férfinak az este eseményeit. Nem hagyott ki semmit. Részletesen leírt mindent onnantól, hogy behajtott az utcájukba, addig, amíg a Teve utcába nem értek. Az alezredes nem szólt közbe, feszülten figyelt minden idegszálával. Zalán ugyanazt érezte rajta, amit a játszótéren Tóth Józsefen és a két nyomozón. Hihetetlen nyugtalanság rejlett a visszafogott viselkedés mögött.

Miután befejezte, Budai hátradőlt a széken, és hosszú másodpercekig nem szólalt meg, aztán a nőre nézett.

– Nos?

– Mondjon egypár szót saját magáról, Szigeti úr – mondta a nő szenvtelenül.

Zalán hirtelen nem értette, ez a kérdés hogyan kapcsolódik a gyilkossághoz, aztán rájött, hogy a vele szemben ülők az elmondása alapján kikövetkeztették, hogy a máglya fellobbanása és az ő megjelenése között kapcsolat lehetett.

– Azt gondolják, hogy a tettes figyelt engem, és nekem gyújtotta meg a tüzet, ugye?

– Nézze, az, hogy mi mit gondolunk most, az nem fontos. De ez is egy lehetőség – biccentett Budai. – Ezért kell tudnunk, hogy van-e a környezetében, aki ilyet tehet.

– Ki lehet képes ilyesmire? – tört ki Zalánból önkéntelenül.

Az alezredes ismét előrehajolt, de most megsimogatta az állát is.

– Szigeti úr, ismer ön egy bizonyos Keselyű Richárdot?

2014. augusztus 28.

Zalán a Keleti pályaudvar egyes számú vágánya mellett állt. A sínekhez tartozó, töredezett szélű peronon kevesen lézengtek, a vasútállomásokra jellemző nyüzsgő embertömeg itt nem volt megtalálható, köszönhetően talán annak is, hogy az első vágány esett legtávolabb a pályaudvar központjától. A le- és felszálló utasoknak legalább ötszáz métert kellett megtenniük, hogy elérjék a bejáratot, és a hozzá tartozó metrómegállót. Zalán nem értette, hogy a Békés megyéből érkező és oda induló vonatokat miért száműzték erre a külső vágányra, de mostanra már elfogadta, hogy Magyarországon nem sok mindenre van racionális magyarázat.

Az órájára pillantott. Pár perccel múlt reggel kilenc.

A vonatnak a menetrend szerint nyolc óra ötvenre be kellett volna érkeznie, de Zalán nem idegeskedett. A késést bele kellett kalkulálni a MÁV utaztatásába. Egy nem régi felmérés szerint 2008 és 2014 között a társaság késéseinek összege meghaladta a 23 évet. Nem valószínű, hogy ez a világ egyetlen másik országában előfordulhatott volna. Zalán nem is értette, hogy a több tíz éve ugyanazon a sínpályán döcögő ugyanazon ütött-kopott, porszagú vonatokra miért próbáltak évről évre szorosabb menetidőt ráerőltetni. Nem is sikerülhet.

A friss nyári szél felkapott egy eldobott szalvétát, és végigfújta a vágányok között. A pályaudvar hatalmas kupolája alól az ott fészkelő több száz galamb közül kettő lassú vitorlázással ereszkedett a fellibbenő papírdarab nyomába. Valószínűleg abban reménykedtek, hogy néhány szendvicsmorzsát még össze tudnak vadászni alóla.

Zalán feszült volt, a tegnap éjszaka megviselte az idegeit. Csak most érezte igazán, hogy mennyire kimerült. A játszótér közepén égő máglyában a legborzasztóbb a förtelmes bűz volt. Az égett emberhús szaga, mely beette magát a bőre alá. Éjjel kétszer is le kellett tusolnia, mert hajnalban még mindig úgy érezte, mintha a teste is ezt a semmivel össze nem hasonlítható szagot párologná ki magából. A meleg víz alatt ázva nyomasztó balsejtelem kapta el ismét. Annak ellenére, hogy halálosan fáradtnak érezte magát, agya nem hagyta abba az összefüggések keresését, és ezer fokon égve zakatolt tovább.

A máglya mellett találtak egy kivágott szívet, és egy üzenetet is. Biztosra vette, hogy a furcsa névjegykártya és a ráírt Babits-idézet egyben üzenet is. De kinek és miért? És mit üzentek vele? A szív azt is jelentette, hogy az elégetett ember már halott volt, amikor a máglyára állították. Nem tudta elképzelni, hogy egy élő embert égettek el, és valaki más kivágott szívét rakják mellé. Ha egyáltalán emberi szív volt az a sötét, roncsolt húsdarab.

Biztosan az volt.

Az egész máglya, a csontig hatoló, kegyetlen iszonyat színpadias tálalása arra utalt, hogy aki ezt véghez vitte, az nem elégedett volna meg egy állat kivágott szívével. Nem, a szív a máglyán lévő emberhez tartozott. Ebből következően az előadást előre megtervezték. Ha pedig így van, akkor kizárólag neki rendezték meg.

Jeges borzongás futott végig a gerincén, és érezte, hogy hideg kezek kapják marokra a gyomrát.

Kinek fontos az ő személye, és főleg miért? Nem tudott senki olyanról, aki haragosa vagy ellensége lett volna. Biztosan akadtak, akik nem szerették, de senkiről nem feltételezte, hogy valakit megölt volna, és egy ilyen meglehetősen perverz módon üzent volna neki. Kínzó kérdéseire a rendőrség sem tudott felelni. Az öreg vadászkutyának tűnő alezredes is csak azt kérdezte meg, hogy ismeri-e Keselyű Richárdot.

Soha életében nem hallotta még ezt a nevet, de még hasonlót sem.

Vajon ő lenne, akit máris gyanúsítottként kezelnek? És vajon tőle félnek?

Biztosra vette, hogy félelemmel vegyes feszültség volt az, amit a rendőrökön tapasztalt. Lappangó, sötétben kúszó félelem, ami észrevétlenül rágja az idegeket. Akárhogy is próbálkozott kiszedni valamit Budai alezredesből és a kihallgatást vezető, Steinhardt nevű nőből, nem mondtak többet. Végigmentek az éjszaka eseményein, utána pedig az ő ismeretségi körén. Úgy érezte, hogy kapcsolatot keresnek közte és a rejtélyes Keselyű Richárd között. Miután azonban kiderült, hogy nem létezett ilyen kapcsolat, az alezredes gondterhelten távozott a kihallgatásról. További másfél órába telt, amíg a vallomást leírták, kinyomtatták, Zalán aláírta, és a főtörzszászlósék hazavitték Szigetszentmiklósra.

A mozdony hangos dudálással, szuszogva gördült be az első vágányra. Már negyed tíz volt. Zalán nem értette, hogy a huszonegyedik században miért tart három és fél óráig egy vonatnak, hogy megtegyen 220 kilométert, de nem volt ideje bosszankodni. A vonatról leszálló tömeg hangos, rikácsoló folyóvá alakult, mely lassan hömpölyögni kezdett a pályaudvar központja felé. Anyja az utolsók között szállt le, kezében legalább három szatyrot és két táskát tartott. Világos kabátot és farmert viselt. Középtermetű, hófehér hajú asszony volt, meglepően lágy vonásokkal. Kontyban hordott haja alatt a világoskék szemek egyszerre sugároztak simogató derűt és acélkemény akaraterőt. Zalán megölelte, és hagyta, hogy az asszony megcsókolja az arcát két oldalról.

– Kisfiam, jól vagy? Minden rendben? Nyúzottnak tűnsz.

Zalán elmosolyodott. Az anyjának ő még harmincnyolc évesen is a kisfia volt, vélhetően mindig is az lesz. A szatyrokra és táskákra mutatott.

– Ezek minek? Miért nem adtad oda a költöztetőknek?

– Mert ezekben vannak a fontos dolgok. Ha már egyszer úgy döntöttem, hogy vénségemre kétszáz kilométerrel arrébb költözöm, nem bízom az értékeimet holmi költöztetőkre.

– Hanem inkább egy vonaton hozod magaddal – nevetett fel Zalán. Tudta, hogy az értékeken anyja régi fényképeket, bizonyítványokat, papírokat ért. Gyermekként ő is érdeklődve bámulta a megsárgult szélű, régi, kocka fényképezőgéppel csinált fotókat, melyek anyját és apját ábrázolták. Zalán számára nyolcévesen a képek furcsák voltak, nemcsak a beállítások miatt, hanem azért, mert anyja már fiatalon is ősz volt. Zalán nem is tudta volna elképzelni más hajszínnel. Mikor az általános iskola vége felé rákérdezett, hogy ősz hajjal is született-e, anyja komolyan bólintva azt mondta, hogy igen.

– Kisfiam. – Anyja előhalászta zsebéből a mobiltelefonját, ahogy Zalán felszedte a csomagokat, és lassan elindultak a tömeg után a pályaudvar szürke betonján. – Tele van az internet valami őrült tűzoszloppal Szigetszentmiklóson. Ugye nektek nincs ehhez semmi közötök?

Budai alezredes megnyomkodta az orrnyergét, és egy pillanatra kinézett irodája üvegablakán. A Váci út és a Róbert Károly körút kereszteződésében a reggeli órák ellenére nem volt nagy forgalom, a felújított villamosmegállóban sem álltak sokan. Tíz óra volt, ekkorra már mindenki beért a munkahelyére, a reggeli csúcs lassan lecsengett.

Itt pedig csak most kezdődik.

Budai egész éjszaka a Teve utcában volt, és az éjjeli eseményeken töprengett. Reggelre jelentést írt, és első dolga volt, hogy beült a Bűnügyi Igazgató irodájába, mielőtt az beért volna. Budai tudta, hogy Hegyesi István nem azért lett bűnügyi igazgató, mert valakinek a valakije volt. Hegyesi keresztülrágta magát hosszú évek alatt a rendőrség szamárlétráján, és régi vágású zsaruként került vezető beosztásba. Amikor Budai elmondta neki, hogy mit szeretne, nem ellenkezett. Pontosan tudta, hogy mekkora horderejű dologról van szó, amit a lehető leggyorsabban kellett megoldani. A problémát azonban az akadozva guruló bürokrácia jelentette, ami az állandó átszervezésekkel, változó szolgálati utakkal már így is lehetetlenné tette néha a gyors és hatékony nyomozásokat. A folytonos átalakítások miatt a gyilkosságokkal foglalkozó életvédelmiseket a Pest Megyei Rendőr-Főkapitányságon belül besorolták a Bűnügyi Igazgatóságon található Bűnügyi Osztályra Életvédelmi Alosztályként, melyből rögtön kettőt csináltak, így megosztva az emberi erőforrásokat. Ráadásul a magyar rendőrség nyomozati gyakorlatához híven a Vizsgálati Osztályon is volt egy Életvédelmi Alosztály.

Az emberölésekkel foglalkozó nyomozók munkája eltért a rendőrség többi nyomozati területen végzett általános tevékenységétől. Gyilkosság esetén a Bűnügyi Életvédelmi alosztályok összes elérhető nyomozóját ráállították az ügyre, akik az első napokban éjt nappallá téve dolgoztak. Forró nyomot követtek, adatot gyűjtöttek egészen addig, amíg a gyanúsítottat el nem fogták, vagy bizonyos idő elteltével megrekedtek a nyomozásban. Ezt követően az ügyet átadták a Vizsgálati Életvédelmiseknek, akik az íróasztal mellől fejezték be az ügyet.

Budait a hideg is kirázta, ha a szervezeti ábrára gondolt. Régen minden egyszerűbben ment, ha volt egy nagyobb ügy, akkor mindenkit ráállítottak. Most pedig még akkor is engedélyt kellett kérni, ha a rendőrség más szervezeti egységének területére léptek.

Pedig most nem volt idő illetékességi összeütközések és hasonló viták miatti párbeszédre. Budai egy gyors reagálású, osztályoktól független nyomozócsoportot akart azonnal, ami rendelkezik minden kellő jogosultsággal. Hegyesinek és neki rengeteg telefonjába, később küldendő kérvénybe és vezetői nyilatkozatába került, míg megadták az engedélyt. Budai tudta, hogy soha más ügyben nem kapta volna meg a független nyomozócsoportot, de a név, amely megnyitotta előtte az utat, ismert volt a végső engedélyt megadó Országos Rendőr-főkapitány előtt is.

Keselyű Richárd.

Az irodában ülő három nyomozóra nézett. Egyértelmű volt számára, hogy a csoport csak az ő embereiből állhat. Ráadásul tegnap éjszaka már mindannyian dolgoztak az ügyben. Radnai és Kardos a helyszínen voltak, míg Steinhardt a tanú kihallgatásánál volt jelen. Budai megköszörülte a torkát.

– Nos, jól tudjátok, miért vagyunk itt. A tegnap éjszaka történt esemény miatt az Országos Rendőr-Főkapitány Úr engedélyezte, hogy kapitányságtól, igazgatóságtól és osztálytól független nyomozócsoport kerüljön felállításra. Tekintettel arra, hogy az eset a mi területünkön történt, ti – már ha beleegyeztek – ideiglenesen kikerültök az Életvédelmi Alosztály 2. csoportjából, a Bűnügyi Osztályt pedig, amíg az ügyet meg nem oldjuk, Lantos Laci veszi át helyettem. Tájékoztatlak titeket, hogy a nyomozócsoport megkapott minden jogosultságot, ami az illetékességekhez, hatáskörökhöz kell, illetve értelemszerűen a csoport csak az ügy befejezéséig él, és kizárólag ezzel az egy üggyel foglalkozik. Ebből az is következik, hogy a gyakorlattól eltérően nem adjuk majd át a Vizsgálatnak a nyomozást. Főkapitány úr engedélyezte a nyomozócsoport munkájának ilyen irányú kiterjesztését is.

A kis iroda szürkésbarna falai között megsűrűsödött a levegő, az egymás mellé tolt négy asztal mögött, az összevissza rendezett székeken ülők szinte egyszerre bólintottak.

– Csak négyen leszünk a csoportban? – kérdezte Kardos Péter. Fekete haja most is zselétől fénylett.

– Igen – bólintott Budai. – Vagyis nem. Tegnap találkoztatok Tóth Józsival, ő lazán kapcsolódik a csoporthoz. A Rendészet csak félig engedte el, azért is nincs itt most. Mielőtt megkérdeznétek, hogy egy egyenruhás mit keres a nyomozók között, én ragaszkodtam hozzá. Bizonyos múltbéli események indokolják a jelenlétét. Emellett kellően diszkrét is.

Radnai a főnökére nézett. Kifogástalanul nézett ki, pedig hajnal ötkor került ágyba a helyszínelés után. Vasalt kék ing és szövetnadrág volt rajta. Vörösesszőke haját gondosan elválasztva hordta.

– Azt mondtad, diszkrét, főnök. Gondolom, a nyomozócsoportról mindenki tud, aki aláírta az engedélyezést. Ők is diszkrétek lesznek?

– Mindenki aláírt egy titoktartási nyilatkozatot is.

Radnai elhúzta a száját.

– Na, erre kíváncsi leszek.

– A lényeg a közvélemény és a média távoltartása. Mindenki az állásával játszik, ha kitudódik valami.

Mivel senki nem szólt semmit, Budai mélyet sóhajtott, és belevágott az eligazításba.

– Mire jutottak a helyszínelők? – kérdezte Radnait.

– Az előzetes jelentések szerint használható ujjlenyomat nem volt a játszótéren. Az áldozat gyakorlatilag teljesen összeégett, bőrének szinte száz százaléka lesült a testéről. Az orvosszakértői vélemény kész lesz pár óra múlva, de az is csoda lenne, ha DNS-t találnánk.

Az alezredes bólintott, lassan kezdett belemelegedni ő is.

– A korhadt deszkadarab, a névjegykártya és a szív szintén tiszta volt – folytatta Radnai, miközben lapozott a kezében tartott vékony aktában. – Akárki is volt az elkövető, gondot fordított arra, hogy letörölgesse azokat, vagy eleve kesztyűben dolgozott. A játszótéren lévő gyermekjátékok tele vannak ujjlenyomattal, de azok méretéből ítélve mindegyik kiskorútól származik. Ezek vizsgálata irreleváns. A helyszínelők próbáltak lábnyomatot is venni, főleg a máglya közeléből, de ez sem vezetett sehova. A játszótér talaja füves föld, ami nem a legjobb, mert a fű elnyeli a lábnyomokat, és a föld már csak elmosódott körvonalakat őriz. A fiúk megpróbáltak mindent, de a máglya környéke és annak oszlopa is tiszta volt. Annak ellenére, hogy azt le kellett ásni oda valahogy.

– Ez meg hogy lehet? – kérdezte Kardos. – Az oszlop környékén sincs lábnyom?

– Nincs. Találtak egy hosszú mélyedésszerű sávot, mely a játszótér szélétől a máglyáig tartott. Az elkövető minden valószínűség szerint az oszlopot és a testet is ugyanott vonszolta a játszótér közepére, és a helyszínelők szerint ügyelt arra, hogy mindig előttük legyen, így a lábnyomai azonnal elmaszatolódtak.

– És hogy ment ki a játszótér közepéről? – Steinhardt Mónika egy laptopot húzott elő táskájából. Kinyitotta, és maga elé téve írni kezdett valamit. – Akkor már nem húzott maga után semmit.

– A jelentés szerint a máglyát alkotó ágak, leveles gallyak darabjait is megtalálták a vonszolásra utaló nyomok mellett. Vélhetően kifelé menet egy ilyen fadarabbal söpörte végig maga után az utat.

– Agyafúrt egy rohadék! – mordult fel Kardos.

De még mennyire.

Budai tudta, hogy már csak kis ideig halogathatja előttük a dolgot. De előbb végig kellett menniük az ilyenkor szokásos kérdéseken.

– Mit tudunk az áldozatról?

Steinhardt ingatni kezdte a fejét.

– Semmit. Semmilyen azonosításra alkalmas dolgot nem találtak nála. Minden valószínűség szerint meztelenül vagy nagyon kevés ruhában volt kikötve. – Nyelt egyet. – De a tűz egyébként is mindent elégetett.

– Mit mond a doki az elkövetés idejéről?

– Még nem kaptuk meg a jelentését – felelte Kardos a térdén lévő jegyzeteket rendszerezve.

Az alezredes ismét bólintott.

– Az elkövetés módja? – fordult Radnaihoz rekedten. Figyelmét nem kerülte el, hogy Steinhardt egyetlen pillanatra elsápadt.

– A gyanúm az, hogy az áldozatot már az elégetés előtt megölték, és – mondta Radnai megfontoltan – ez az egész máglyadolog, meg a névjegykártya a szívvel csak arra kellett, hogy a tettes megmutassa a világnak. Hogy bemutatkozzon.

Feszült csend keletkezett az irodában. Hallották, amint a többi irodában nyomtatók zümmögnek és emberek beszélgetnek. Mindannyian tudták, hogy az ilyen típusú gyilkosság Magyarországon nagyon ritka. A magyar társadalom a többi nyugati értékekre támaszkodó, modern kultúrához hasonlóan kitermelt már magából szociopata bűnözőket, akiknek a gyilkolás jelentette az élvezetet, de olyan még talán nem is fordult elő az országban, aki kérkedett volna ezzel. Ebben az esetben pedig kezdettől fogva ez motoszkált mindannyiukban.

A három nyomozó várakozóan nézett Budaira, aki megnyomkodta orrnyergét. Mit nem adott volna most egy szál cigarettáért.

– Nos, örülök, hogy nem kérdeztetek egy szót sem arról, hogy miért alakult ez a nyomozócsoport, hogyhogy én is benne vagyok, és miért vetettem bele Tóth Józsit is.

– Hazánkat szolgáljuk – morogta Kardos félmosollyal az arcán, de a hangja komoly volt.

Az alezredes mély levegőt vett, mint egy búvár a merülés előtt. Most már nem volt visszaút.

– Feltételezem, hogy hallottátok már azt a nevet, hogy Keselyű Richárd – kezdte Budai.

– Micsoda? – Kardos csodálkozva dőlt hátra a székén. – Ez nem csak valami homályos legenda, amiről az öreg zsaruk sztorizgatnak?

Radnai felhúzott szemöldökkel nézett Budaira.

– Ez valami vicc, főnök?

– Nem, egyáltalán nem vicc. Keselyű nagyon is valóságos. – Budai Steinhardtra tekintett, aki összeszorított szájjal nézett maga elé, arccsontjai megjelentek az arcbőrén. – De talán nem vele kell kezdeni. Mint tudjátok, Magyarországon, és általában a világon is, ha elkövetnek egy emberölést, akkor a tettes vagy tettesek kilencven százalékban a rokonságból, családból vagy az áldozat közvetlen környezetéből kerülnek ki. Meglepő lehet, de a tavalyi bécsi nemzetközi konferencián az adatok összehasonlítása után megállapításra került, hogy az életvédelemmel, konkrétan a gyilkosságokkal foglalkozó nyomozások ezekben az esetekben világszinten is hatékonyak. Azaz a tettest nagy bizonyossággal elfogják. A nyomozóhatóság akkor áll elég nagy feladat előtt, ha az áldozat korábban nem ismerte a tettest. Ilyenkor nagyon nehéz elindulni bármerre a nyomozás elején, tekintettel arra, hogy nincs, ami összekötné az elkövetőt a sértettel. Ezen esetek nagy része felderítetlen marad, vagy a nyomozás úgy elhúzódik, hogy a nyomok teljesen kihűlnek. Mindannyian tudjuk, hogy ez történt a soroksári esetben is.

– Feriék ott eljutottak oda, hogy két különböző elkövető van – vetette közbe Kardos.

– Igen, de lényegében csak ezt tudják felmutatni másfél év alatt. Úgy gondolom, hacsak nem dobják fel egymást az elkövetők, az ügy átkerül a döglött akták közé. De folytatom. A második világháború után a kommunista Magyarország rendőrsége igyekezett minden nagyobb horderejű bűnügyet izoláltan kezelni, és a közvélemény elől eltitkolni. Ebben segítségére volt az államapparátus minden szervezeti egysége, és a médiakommunikáció sem volt olyan fejlett, mint ma. Nem rohangált mindenki – még a négyéves gyerekek is – kamerás mobiltelefonnal. Ezért, ha gyilkosság történt, csak akkor került az újságokba, később a tévébe, ha a környező lakosság megtudta, és a kegyetlensége felháborodást keltett. Ilyen esetekben a rendőrség a közvélemény által generált nyomás hatására aztán mindig előállt egy vagy több tettessel, és mindig abban a szerepben lépett fel, hogy sikerült elfogni az elkövetőt. Mind tudjuk, hogy ez nem mindig volt így. Elég csak a móri ügyre gondolni. Különösen nehéz dolga van a rendőrségnek, ha sorozatgyilkossal van dolga. Szerencsére Magyarországon nem sok sorozatgyilkos öldökölt, akik igen, azokat pedig már Kiss Béla kivételével elfogták, de annak már majdnem száz éve. Ti is jól ismeritek Kovács Péter, Holhos Jánosné, Pipás Pista vagy a közelebbi időszakból Balogh Lajos vagy Szabó Zoltán nevét.

Budai kis szünetet tartott. Az eddig elmondottak teljesen feleslegesek voltak, hiszen a többiek is pontosan ismerték a rendőrség működését és a magyar sorozatgyilkosok történetét.

– Ha máshonnan nem, a rendőrségi pletykákból jól tudjátok, hogy van valaki, akire minden életvédelmisnek fáj a foga. Valaki, akinek a létezését óriási szerencsével sikerült csak eltitkolni a közvélemény elől. Valaki, aki kegyetlenebb volt az összes gyilkosnál. Tudjátok, hogy soha nem sikerült elfogni, és hallhattátok azt a pletykát is, hogy annak idején csúfot űzött a nyomozókból.

Steinhardt résnyire húzta a szemét.

– Nem űzött csúfot a rendőrségből. Egyszerűen elmenekült.

– Igazad van, Mónika. – Budai lelkében fekete köd kezdett gomolyogni, ha a huszonöt évvel ezelőtti eseményekre gondolt. – De kezdjük az elején. Keselyű Richárd 1978 és 1989 között huszonegy embert ölt meg Magyarországon.

– Micsoda? – kérdezte ismét Kardos megrökönyödve. – Huszonegy embert? Ezt hogy lehetett eltitkolni?

Budai nem válaszolt, halk hangon folytatta.

– Az áldozatokkal minden esetben válogatott kínzásokkal és kegyetlen módon végzett. Volt, akit elégetett egy izzó vaskoporsóban, volt, akit felnégyelt, és volt, akit karóba húzott. Ilyen szintű kegyetlenséggel addig senki nem találkozott korábban közülünk. Ha rágondolok, most is forogni kezd a gyomrom. A gyilkosságok helyszínéül mindig egy félreeső helyet választott, például egy kukoricaföld közepét vagy erdei tisztást, de az is előfordult, hogy áldozata lakását használta ilyen célra. Nyilván azért, hogy ne zavarhassák meg a gyilkosság közben. Előfordult, hogy annyira elhagyatott helyet választott, hogy csak több héttel a gyilkosság elkövetése után fedezték fel a helyszínt és az áldozatot. Hogy honnan tudjuk mégis, hogy ő volt az elkövető, és hogy pontosan huszonegy emberrel végzett? Úgy, hogy minden egyes tetthelyen ott hagyott egy névjegykártyát, amire mindig ugyanaz az öt szó volt felírva, mint megállapítottuk, ugyanazzal az írógéppel.

– Vétkesek közt cinkos, aki néma – szúrta közbe Radnai, és egy kis bűnjeles papírtasakot emelt fel elgondolkozva, amin a rendőrség betűi virítottak kéken.

– A Babits-gyilkosságok. Így neveztük magunk között az ügyet. Talán hasonlókat hallottatok már ti is, ahogy régi kollégák emlegetik a történetet annyi kiegészítéssel, hogy 1989 után nem történt több emberölés.

Kardos idegesen túrt bele fényes hajába.

– Gondolja, főnök, hogy most ő tért vissza? Hol a fenében volt huszonöt évig?

Budai nem válaszolt azonnal; az elmúlt éjszaka már ő is legalább százszor feltette magának ezt a kérdést. Hol a francban volt huszonöt évig?

– Nos, a tegnapi eset elkövetésének módja annyira egyedülálló, hogy egyetlenegyszer fordult elő Magyarország rendőrségének története során. 1987. szeptember végén Keselyű ugyanígy végzett az akkori áldozatával. Kivágta a szívét, egy deszkára helyezte, a testet pedig máglyán elégette. Figyelemmel arra, hogy a közvélemény soha nem szerzett tudomást róla vagy a tetteiről, a mostani elkövetőnek meg kell egyeznie az akkorival. De, hogy teljes bizonyosságot szerezzünk, meg kell szakértőztetni a névjegykártyát. Peti – fordult az alezredes Kardoshoz –, te leszel a szakértős a csapatban. Azt szeretném, ha az összes szakértővel te tartanád a kapcsolatot. Első körben kell találnod egy olyat, aki hitelt érdemlően össze tudja hasonlítani a régi névjegykártyákon és a mostanin szereplő gépelt szöveget. Tudni akarom, hogy ugyanazt az írógépet használták-e.

Kardos bólintott, valamit írt az előtte heverő papírlapra, majd Budaira nézett.

– Főnök, mégis milyen szakértő kell ehhez?

– Rohadtul nem érdekel. A lényeg, hogy találj valakit.

Radnai felállt, és az ablakhoz lépett.

– Mit tudunk Keselyűről?

Budai kihúzta az íróasztala legalsó fiókját, és egy vaskos, poros aktát tett maga elé. A sárgás papírok rózsaszín kartonnal voltak borítva, oldalt fehér, cipőfűzőre emlékeztető zsinór kötötte össze az iratokat.

– A nyomozás kezdeti szakaszában nehezítette a munkát, hogy az első négy áldozat az ország négy különböző megyéjében került elő, ezért az ügyeket csak 1981-ben egyesítették. Addigra már hat gyilkosság történt. Mivel nem találtak semmi olyat, ami az áldozatokat a gyilkoshoz vagy akár egymáshoz kötötte volna, a nyomozás egy helyben toporgott. Nehogy azt higgyétek, hogy a rendőrség nem tett meg mindent, hogy kézre kerítse a tettest. Minden esetnél tanúk százait hallgatták ki, és próbálták feltérképezni a kapcsolatrendszerüket, az utolsó ismerősüket, és a halál előtti napok, hetek kronológiáját is. Semmilyen egyezőség nem mutatkozott, ezért 1984-ben az ORFK egy nyomozócsoportot hozott létre teljes titokban, aminek a tettes elfogása volt az elsődleges feladata. A csoportot Mónika apja, Steinhardt Pali vezette, és tagja voltam én is. Sajnálatos módon ma már csak Kováts Robi, Tóth Józsi és én vagyunk életben az akkori nyomozók közül.

Radnai bólogatni kezdett.

– Ismerem Robit, még dolgoztunk együtt.

– Gondolhatjátok, hogy rögeszménkké vált a nyomozás – folytatta Budai sötéten. – 1988-ban már tizennyolc áldozatnál jártunk, és még mindig nem volt semmi értékelhető nyom. Olyan volt, mintha egy fantomot üldöztünk volna. Soha, sehol, senki nem látta. A teljes sötétségben tapogatóztunk, miközben az összes akkori vezető és fejes a nyakunkon ugrált, hogy mutassunk már fel valamilyen eredményt. Hihetetlen stresszes időszak volt, főleg azért, mert nem tudtuk, hogy Keselyű mikor követ el úgy gyilkosságot, hogy az az újságokba vagy a tévébe is bekerüljön. Ráadásul a gyilkosságok eltussolása miatt a tanúkat sem hallgathattuk ki úgy, ahogy mi szerettük volna. Nem ettünk és nem ittunk normálisan, teljesen a rabjai lettünk az ügynek. Kováts Robi néha úgy kikészült, hogy napokig nem is láttuk. Újra és újra csak elemeztük a gyilkosságokat, és újabb nyomokat kutattunk. Gondoljatok bele, adva van tizennyolc gyilkosság, és az elkövetőnek még arca sincs, nemhogy neve. Akkoriban csak úgy neveztük, hogy Ő. Nagy ő-vel.

– Emlékszem erre az időszakra – szólt közben Steinhardt merev arccal. – Apámat csak ünnepnapokon láttam otthon.

– Főnök, hogy lehetett ezt eltitkolni, és főleg miért? – tette fel Kardos újra a kérdést.

– Az akkori politikai vezetés helyesen ismerte fel, hogy egy ilyen jellegű, könyörtelen gyilkos csak felzaklatná a lakosságot. Főleg akkor, ha kiderül, hogy nem sikerül elkapni. A rendszerváltozás alapban nyugtalanná tette az országot, nem volt szükség még egy sorozatgyilkosra is.

– De a rendőrségtől sem szivárgott ki soha semmi?

– Ha volt is ilyen, a nyomozócsoporton kívüli rendőrök többsége nem tudta a gyilkosságokat összekapcsolni. Ráadásul a sajtó sem tudósított erről egy sort sem. Így a kijutó információkat az emberek csak a szokásos zsarumelóval járó pletykáknak vették.

Radnai idegesen dobolni kezdett az ujjával az előtte lévő asztalon.

– Az első értékelhető nyom 1988 közepén került a kezünkbe. Tíz évvel az első gyilkosság után. – Budai hangja komoran csengett. Ahogy beszélt, a kis szürke terem mintha minden egyes percben egy árnyalatnyival sötétebb lett volna. – Kiderült, hogy az egyik áldozat még korábban, 1985-ben egy átutazó órással cseréltetett a karórájában elemet. Mivel minden létező dologba bele akartunk kapaszkodni, elkezdtük vizsgálni, hogy a többi áldozat is került-e kapcsolatba valamilyen órással. Borzasztó nehéz volt összeszedni a kívánt információkat, mivel az áldozatok hozzátartozói addigra már nem emlékeztek pontosan, vagy elfelejtettek sok mindent. 1989 elejére azonban megállapítottuk, hogy három különböző áldozat is ugyanannál a budapesti órásnál javította az óráját. Addigra már húsz áldozatnál jártunk, de mégis, valahogy feléledt bennünk a remény, hogy végre elkaphatjuk ezt a szörnyet. Küszöbön állt a rendszerváltás, de minket az sem érdekelt. Az órást Keselyű Richárdnak hívták, és a József körúton volt egy kis üzlete. Steinhardt Pali hatalmas erőfeszítéseket tett, hogy lehetőleg semmi ne hívja fel ránk a figyelmet. Először Keselyű segédjét hallgattuk ki tanúként, aki elmondta, hogy Keselyű általában délután négy óra után jött be az üzletbe, mert elmondása szerint napközben az országot járta utazó órásügynökként. A segéd Herédi György szerint Keselyű furcsa ember volt, ő azt hitte, hogy folyton maszkot visel. Az volt a meggyőződése, hogy nem látta még Keselyű igazi arcát. Többet nem sikerült megtudnunk tőle, kivéve annyit, hogy van egy fia, Keselyű Oszkár, aki akkor volt tizennyolc éves gimnazista.

– Mi lett ezzel a Herédivel? – kérdezte Radnai. – Talán ki kellene hallgatnunk most megint.

Budai erőtlenül legyintett.

– A szörnyeteg mindent eltüntetett. Miután elmentünk Oszkár iskolájába, a gyerek már nem volt ott. Lefoglaltunk néhány iskolai holmiját, könyveket, majd Pali nem akart várni tovább, megegyeztünk, hogy behozzuk Keselyűt. Még ha nem is ő az elkövető, veszteni nem veszítünk vele semmit, ha kihallgatjuk tanúként. Mire az órásüzlet fölött lévő lakáshoz értünk már nem volt ott. Sem őt, sem a gyereket nem láttuk többet. Hátrahagyva mindent, bútorokat, ruhákat, az órásüzletet, eltűntek, mint akiket a föld nyelt el.

– Ezért mondom, hogy hallgassuk ki Herédit. – Radnai visszaült a helyére, az asztal mögé. – Gondolom, az aktában benne vannak az adatai.

Budai szomorúan elmosolyodott.

– Igen. Benne vannak. Ő volt ugyanis a huszonegyedik áldozat. Keselyűék lakásában találtuk meg, a falra szegezve.

A szürke ponyvás teherautó megrázkódott, ahogy az ujjatlan trikót viselő, nagydarab sofőr beindította a motort. Vaskos karjával búcsút intett, és az autó lassan pöfögve elindult az utca vége felé. Zalán a kezébe nyomott szállítólevelekkel visszafordult a ház felé. A nap sárgán szikrázva gurult a királykék égen, egyetlen felhő sem állta útját. Üdítően meleg augusztusi délután volt, de Zalán mégis úgy érezte, hogy a kék égbolt mélyén valami ismeretlen erő leselkedik, mely csak arra vár, hogy ráugorhasson.

A költöztetők meglepő módon pontosak voltak, és a kirakodással is nagyon hamar végeztek. A trikós sofőr mellett további négy ember érkezett egy régi típusú, barna Mercedes 280E-vel, akik közül hárman egy óra alatt kipakoltak a teherautóból, majd egy kis extra juttatás ellenében hajlandóak voltak a bútorokat és nehezebb tárgyakat felhordani az anyja lakásába. A negyedik férfi, aki a vezetőjük volt, kipakolás közben átnézette a holmikat Zalánnal és az anyjával, majd a Mercedes kockalámpájára dőlve elvégezte a papírmunkát. Zalánnak nem tetszett a férfi. Nagyjából hetvenéves lehetett, őszes haját rövidre vágva hordta, vékony volt, de vonásai erőszakosságot tükröztek. Végig kifogástalan udvariassággal viselkedett, de Zalánnak az a megmagyarázhatatlan érzése támadt, hogy keveset pislogó hüllőszemei titokban az anyját méregették.

– Aranyi Borbála – olvasta fel Zalánnak a szállítólevélről, amikor elkezdték a pakolást. Úgy tűnt, mintha nem is egyszerűen mondaná, hanem ízlelgetné a nevet, aztán Zalánra tekintett. – Ön bizonyára a fia a kedves hölgynek.

Zalán először nem értette, hogy egy ilyen idős ember mit keres egy költöztetőcégnél, de miután látta, hogy a férfi milyen szakszerűen és fegyelmezetten irányította a társait, úgy döntött, nem teszi szóvá ezt sem. Kezdeti ellenszenve ugyan nem múlt el, és határozattan jólesett neki, hogy a bútorokat felvitték a lakásba, mégis megkönnyebbült, amikor a szállítók végre elmentek. Mintha az idős férfi jelenléte sötét árnyat vont volna az egyébként szikrázóan napos délelőttre.

– Ki volt ez az ősz úriember? – Anyja egy vörös vázával a kezében lépett Zalán mellé. – Olyan ismerősnek tűnt.

– A költöztetők főnöke. Találkoztál már vele? – kérdezte Zalán, majd amikor anyja megrázta a fejét, a ház felé intett. – Tetszik?

A kétszintes, fehér falú társasház vidáman terpeszkedett a kis utca közepén. Nagyjából tíz évvel ezelőtt építhették. Az alsó szinten két háromszobás, míg fenn két darab kétszobás lakás nyílt a közös lépcsőházból. A házhoz hátul kisebb kert is tartozott, a zöld gyepszőnyeg egyes részei az utcáról is látszottak.

A célnak pont megfelel, gondolta Zalán, miközben felfelé mentek a világoskékre festett lépcsőházban. A szomszédok is idősebbek, remélhetőleg anyám is jól fogja érezni magát.

A lakásban még rendetlenség fogadta őket. A bútorok a szobák közepére voltak tolva, rengeteg táska, szatyor és doboz állt a falak mellett.

– Mi tartott ennyi ideig? – A kis előszobából nyíló konyhából Kati bukkant fel. Hosszú barna haját hátrafogta, mely kiemelte ovális arcát és kissé mandulavágású szemét. Rózsaszín pólót és fekete sortot viselt, lábán beporosodott edzőcipő feszült.

– Ennyi ideig? – kérdezte Zalán. – Szerintem időben vagyunk. Csak délután megyek a pizzériába, addig végzünk is.

– Itt nem végzünk addig – torkolta le az anyja, hófehér hajszálai közül néhány az arcába esett, ahogy izgatottan fel-alá járkált a lakásban. – Rengeteg mindent kell csinálni.

– Hát persze – mondta Zalán, és Katira mosolygott.

A nő közelebb lépett, és megcsókolta.

– Nem vagy fáradt?

– Kibírom. Hogy néz ki az utca? Elmentek már?

– Igen, kábé fél tízre az összes rendőr elment, a játszóteret körbekerítették azzal a feliratos szalaggal. Csak a letaposott fű maradt utánuk.

– És a játszótér?

Kati arca elkomorult. Nehezen emésztette meg a tegnap este eseményeit, azt pedig még rosszabbul viselte, hogy karnyújtásnyira voltak tőle.

– Úgy néz ki, mint egy csatatér. A máglya nagy részét elhordták, gondolom, a katasztrófavédelem, vagy valaki hasonló. Viszont rengeteg hamu és törmelékfa maradt utánuk. Hétfőn jön a kukásautó. Tímárék már megbeszélték velük, hogy elszállítják az összes szemetet, ami ott maradt.

– Na, ez jó hír. Addig úgysem megy oda senki, a rendőrségen is valami olyasmit mondtak, hogy még ezen a héten tartják lezárva a játszóteret.

– Nem mintha aki akarna, ne menne be oda – húzta el a száját Kati. Zalánnak ilyenkor még jobban tetszett, szerette, ahogy elégedetlenkedik. – Most is egy csomó újságíró van a környéken.

– Ha tudtam volna, hogy ilyen borzalmas környéken laktok, nem jöttem volna. – Zalán anyja jelent meg a konyhában, kezében még mindig a vörös vázát tartotta. Arca elkomorult. – Minek kellett a rendőrségre menned?

Zalán már útközben elmagyarázta neki, hogy mi történt az utcájukban lévő játszótéren. Nem akarta, hogy az anyja megijedjen, és az újságból vagy az internetről tudja meg pontosan, hogy mi történt, ezért töviről hegyire elmondta neki, hogy mit láttak tegnap este. A rendőrségről azonban csak futólag tett említést. Anyjának ugyanis nem volt jó véleménye a rendőrségről. Valami régi sérelem érte fiatalkorában, amiről nem volt hajlandó beszélni. Amikor egy beszélgetés során szóba került a rendőrség, csak azt hajtogatta, hogy azok úgysem képesek semmire.

– Vélhetően ő a gyanúsított – mondta komolyan Kati, aztán látva Borbála arckifejezését, hangos nevetésben tört ki. – Neeem. Csak vicceltem.

Zalán a konyha ablakához lépett, és kétszer kinyitotta, majd becsukta, ellenőrizvén közben az illesztéseket.

– Ez a bevett eljárás. Aki ilyen jellegű dolgot tapasztal, azt kihallgatják tanúként. De aggodalomra nincs ok, azt mondták, hogy a környéken megerősítik a rendőri jelenlétet. – Nem szeretett hazudni, és nem is tudott. Továbbra is az ablak keretét piszkálta, háttal a két nőnek. Kati azonnal észrevette volna az arcán, ha hazudik, ezért nem fordult meg. Úgy érezte, mindenképpen mondania kell valami megnyugtatót nekik.

– Megerősítik a rendőri jelenlétet? Ez mit jelent? – kérdezte az anyja.

– Több rendőrautó fog járőrözni a környékén naponta – folytatta Zalán egyre jobban belekeveredve saját hazugságába. Kati is az ablakhoz lépett, mert azt hitte, a férfi azért nem fordult vissza, mert talált valami repedést a kereten, és azt vizsgálgatta.