A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Lady Anna Bell – Két világ között, 2025

Copyright © Andrea O’Lacy, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Csipke István Tiborné E. V.

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-87-5

Testvéreimnek

Első fejezet

EPSOM, 1801. JANUÁR

Walter Beardsworth a kandallóban ropogó hasábra nézett, közben kortyolt egyet a ginből. Elmélázva figyelte, ahogy a tűz felcsap, majd átterjed egy másik fadarabra. A férfiak a szalonban a válaszára vártak.

– Komolyan mondtam, Walter – szólalt meg a szemben ülő Gilbert Maxwell.

– Tudom, Gilbert, épp ez a probléma – mondta Walter, és a kandallóhoz sétált. A párkányra tette a poharát, és a piszkavassal beljebb tolt egy újabb hasábot. Halk pusmogás hallatszott a háta mögül:

– Miért nem fogadja el az ajánlatot?

– Mert kockázatos!

– Hiszen nyerésre áll!

Walter visszavette a poharat a kezébe, és megfordult. A vendégei elnémultak. Hirtelen kinyílt az ajtó, egy cseléd lépett be. A férfiak egy emberként fordultak felé. A szolgáló egy pillanatra megtorpant, majd letette a tálcát a legközelebbi asztalra. Gyorsan távozott.

– Azt hiszem, elég ideig hagytalak gondolkozni – mondta Gilbert. – Ha nyersz, tiéd Ewell. Ellenkező esetben enyém Epsom.

Walter Gilbert a poharára nézett, azon gondolkodva, vajon mennyivel ihatott többet nála a férfi. Amióta az eszét tudta, közvetlen szomszédok voltak. Epsom és Ewell Surry megyében, a North Downshoz tartoztak. Míg Epsom volt a völgy hosszú legelőkkel, Ewell volt a domb, tele erdővel. A természeti adottságok miatt Epsom területén több ház épült, és kialakult a falu, míg Ewell megmaradt a természetnek.

A házaik bejárata közötti távolság alig volt kétszáz méter. Walter nem értette, barátja hogyan tehette kockára a birtokát. Backgammont játszottak, és szomszédja kétségkívül vesztésre állt.

– Emeljük inkább száz fontról kétszázra a tétet.

Gilbert a fejét ingatta.

– Évek óta szeretnék magam is lovakkal foglalkozni. Epsom kell hozzá.

– Ugyan, barátom! Balgaság a szerencsére bízni a birtokot. Tudok neked segíteni, ha…

Gilbert egyetlen kézmozdulattal fojtotta vendéglátójába a szót.

– Bízom a szerencsémben, Walter. Az utolsó három dobásom tökéletes volt.

Walter körül felerősödtek a hangok. Túl sok volt a szemtanú, nem húzhatta tovább az időt. Könnyen lehet, hogy néhány dobásra van a győzelemtől. Gilbertnek azonban több dobásra van szüksége. Történtek már nagyobb csodák, ez a játék mindig tartogatott meglepetéseket, de mégsem értette, honnan eredhet Gilbert magabiztossága.

– Túl nagy a tét – mondta ki őszintén. – De legyen!

Gilbert magabiztosan elmosolyodott.

– A századforduló megajándékozott a második fiammal. Érzem a csontjaimban, hogy szerencsét hoz nekem!

Többen bólogattak, volt, aki a fejét csóválta. Walter visszaült a fotelba az ostábla elé. Felemelte a dobókockát, körbenézett, végül barátján állapodott meg a tekintete. Dobott. A szoba elcsendesedett. Walter látta, ahogy egy izom megrándul a barátja arcán. Lenézett, dupla négyes. Ennél nem dobhatott volna szerencsésebben. Lelépte korongjaival a dobott számot. Gilbert következett. A táblán koppanó dobókockák hangja élesen visszhangzott a néma szobában. Valaki felszisszent. Gilbert szemöldöke összeszaladt. A következő kör után feszesen összezárta a száját. Walter a barátja kezére nézett. Elfehéredtek az ujjai, ahogy a poharat fogta. Az utolsó körnél az arcszíne vált pirossá.

– Balszerencsét hoz az újszülött! – suttogta a helyi lelkész, és keresztet vetett.

Gilbert zavartan felnézett, kemény arcvonásai kisimultak, a szája elnyílt, a szeme kidülledt, majd félelem csillogott a tekintetében. Egy izzadságcsepp csordult le a homlokán, ahogy Walter újra dobott.

– Megnyerte! – kiáltott fel valaki, és a szoba újra megtelt élettel.

Walter hátradőlt. Az arcáról semmit nem lehetett leolvasni.

– Megadom az esélyt egy visszavágóra. Nem lennék úriember, ha nem ajánlanék fel még egy játékot!

Gilbert megbabonázva nézte az ostáblát. Elképzelhetetlennek tartotta, hogy veszítsen. Remegett a keze, ahogy letörölte a homlokát.

– Elfo…

Mielőtt kimondhatta volna, az inas rontott be az ajtón, mögötte két cseléddel.

– Mr. Maxwell! A felesége vérzik…, azonnal haza kell mennie!

Miközben Walter felpattant, és gyors utasításokat osztogatott a jelenlévőknek, Gilbert remegő térddel állt fel, meg kellett kapaszkodnia az asztal sarkában. Ha a barátja nem kezd rögtön intézkedni, ő fel sem fogja, mit mondott az inas… A felesége? Hiszen rendben volt, amikor átjött ünnepelni!

Rémülten fordult az ajtó felé, ahol a lelkész egyenesen őt figyelte, és ismét keresztet vetett.

– A fián átok ül!

Második fejezet

LONDON, 1829. FEBRUÁR

Gilbert Maxwell idősebb fia, William Maxwell félresöpörte szemébe hulló haját, majd a szemüvegét letette az asztalra. Megdörzsölte fáradt szemét, lehajolt, hogy megfogja a lábszárát, pár pillanatig úgy maradt, majd felfelé nyújtózott. Az ajtó nyílt, de a férfi még erre a hangra sem hagyta abba a tornagyakorlatot. Magában csak annyit motyogott, hogy láda…

Az említett tárgy hangos csattanással borult fel, ahogy az épp belépő Lovel Maxwell felrúgta.

– Hogy tudsz ilyen körülmények között dolgozni? – kérdezte bátyját Lovel, majd arrébb tolt az útból egy könyvekkel telepakolt széket, hogy William asztalához jusson.

– Megköszönném, ha mindent ugyanoda raknál vissza.

William most oldalra nyújtotta ki a karját, váltva érintette meg egyik, majd másik bokáját.

– Fogadjunk, hogy majdnem elaludtál – lépett oda mellé Lovel, és félretolta az abakuszt az asztalon, hogy leülhessen.

– Túlságosan érdekel a szerencsejáték, pedig igen egészségtelen. – felelte William.

Lovel nézte, ahogy a bátyja rendíthetetlenül tornázik. Mosolyogva megdörzsölte a szakállát.

– Inkább a tudomány tűnik egészségtelennek. Néztél mostanában tükörbe? Mondjuk az elmúlt egy évben?

William csípőre tette a kezét, és a fejével körözött.

– Inkább mondd a nagy hírt! Csak akkor jössz fel ide, ha fontos dolog történt.

Lovel fintorogva körbenézett a padlásszobában. Nappal is égett két gyertya, mert az ablaküveg túl poros és pókhálós volt. William legújabb műszerállványa, egy ember nagyságú teodolit elfoglalta a szoba nyugati oldalának nagy részét. A keleti oldalon két hatalmas távcső állt, és mindenhol papírlapok, valamint könyvek hevertek.

Lovel kihúzta a zsebéből a Times összehajtott aznapi példányát. Kinyitotta az utolsó oldalon, majd testvére elé tartotta.

– Eladó! Ewell végre eladó!

William az orrára csúsztatta a szemüvegét, és elvette az újságot. Szemöldöke összeszaladt, homloka beráncosodott.

– Hírverés. Minél nagyobb tömeget akarnak Epsomba csalni a Triple Crown futamra. Ne foglalkozz az újsággal, már megegyeztem Mr. Beardsworthszel.

Lovel csodálkozva nézett a testvérére.

– Hogyan? Te már fel is vetted vele a kapcsolatot?

William az asztal alatti szemetesbe dobta az újságot, majd maga alá húzta a székét, és visszaült a számításai fölé.

– Ő vette fel velem. Amikor a bérlője felmondott, rögtön levelet küldött, hogy el akarja adni a birtokot. Úgy gondolta, minket érint elsőként a vásárlás joga.

– Még szép, hogy minket érint! – vágta rá Lovel hevesen. – És? Megvetted?

William öccse szemébe nézett. Látta a reménykedést, az izgatottságot.

– Természetesen. Ez volt apánk utolsó kívánsága.

Lovel örömében a bátyja vékony vállába bokszolt.

– Igen! Igen! Többé nem rakhatnak ki minket onnan! Oda születtünk, ott is fognak sírt ásni nekünk!

– Ne ragadtasd el magad!

– Ez nagy dolog, Will!

– Hétszáznyolcvanegyben az Uránusz felfedezése volt nagy dolog, Lovel. Ez csupán üzlet.

– Ha csupán az lenne, az apánk megbékélt volna a veszteséggel. De pontosan tudod, hogy nem volt nap, hogy ne említette volna meg, milyen anyagi és társadalmi kárunk keletkezett. Most igen büszke lenne! Visszaszereztük a családi birtokot!

Lovel átkarolta testvére vállát, és megcsókolta a halántékát.

– Szép munka, fivérem!

William biccentett. Sokkal fontosabb volt, hogy tovább folytassa a számításait, így az abakusz után nyúlt.

– Ha más nincs, akkor visszatérnék a munkához.

Lovel már ismerte testvére megszállottságát, de izgatottsága nem bírta távozásra késztetni.

– Sok megbeszélnivalónk van még. Mikor költözünk? Mi lesz ezzel a házzal? Vegyünk fel új cselédeket, vagy jönnek velünk az itteniek?

William fogta a ceruzát, és beírt két számot a táblázatába, mielőtt válaszolt volna.

– Márciusban. Megmarad, a téli hónapokat itt töltöm, Londonban. A cselédek kérdését rád bízom és Frankre.

Az említett férfi kopogtatott a nyitott ajtón, kihúzta magát, magas termetén csak úgy feszült az uniformis.

– William úr, megkért, hogy szóljak az előadása előtt egy órával.

William elővette a zsebóráját, és nagyot sóhajtott.

– Lovel, indulnom kell, a részleteket majd megvitatod Frankkel.

Az inas egy lépéssel beljebb lépett, és határozott mozdulattal feltartotta a kezét.

– Kizárt dolog, hogy harmadjára is elengedjem ebben az öltözékben, uram!

Lovel mosolyogva keresztbe tette a kezét. Igen szórakoztatónak tartotta, amikor a családjuk legrégebbi alkalmazottja a kezébe vette az irányítást.

– A kutyát sem érdekli az ingem, Frank! Inkább hozasson nekem egy csésze kávét – mondta William.

– Mrs. Worthwood varratott egy kabátkát a spánieljének, William úr. Biztosíthatom, hogy a kutya jobban fest, mint ön.

Lovel hangosan felkacagott, mire William első ízben fordult az ajtó felé.

– Azt mondja, a szomszédom felöltöztette az ebét?

– Elég fess – bólintott az ősz hajú férfi. – Nem hagyhatom, hogy Alfred fiú jobban öltözött legyen önnél. Szégyenemre válna.

– Értem – mondta tömören William, és felállt. – Akkor átöltözöm. – A testvére felé fordult. – Ha kinevetted magad, eljöhetnél az előadásomra. Tanulhatnál valami hasznosat.

Lovel megvakarta a szakállát, és úgy tett, mint aki elgondolkozik az ajánlaton.

– A csillagokat meghagyom neked, fivérem. Newmarketben van találkozóm.

William épp elindult, de ez a válasz megállásra késztette.

– Remélem, nem valami lóversenyfogadás miatt mész.

– Májusban indulnak a futamok, Will.

– Akkor minek?

– Tied a tudomány, enyém a sport. Majd később megvitatjuk!

Harmadik fejezet

EPSOM, 1829. MÁRCIUS

– Itt az epsomi rém!

A kötélverőtől kilépve Emily Beardsworth behúzta a nyakát, szoknyáját kissé megemelte, hogy gyorsítson a tempón. Két utcakölyök szegődött a nyomába. Emily az utca túloldalán várakozó férfi felé sietett. Tekintetét a földre szegezte, de még így is megbotlott. Verőfényes napsütésben is rontott a látásán a sűrűn szőtt fátyol, amely az arcát takarta. Különösen ilyen szürke, esős napon.

– Kotródjatok innen! – kiáltott fel a férfi, és Emily elé sietett.

Az egyik fiú felemelt a földről egy kavicsot, és a lány felé dobta. Talbot Dening elrántotta Emilyt a kezénél fogva, majd a kölykök után iramodott.

– Ha még egy kavicsért nyúltok, szíjat hasítok a hátatokból, fattyúk!

A gyerekek elfutottak. Talbot egy darabig szentségelve nézett utánuk, majd Emily mellé lépett.

– Jól van, miss?

– Jól – mondta halkan a fiatal lány. – Menjünk, Talbot. Kérem.

Talbot egy méter távolságból követte Emilyt.

– Sikerült megrendelnie az új kötőféket? – kérdezte a férfi.

– Igen, jövő hétre meglesz.

– Ne törődjön ezekkel az ördögfiókákkal! Majd elmondom az apjának, Mr. Beardsworth pedig majd szóvá teszi a lelkésznek. Annak kell kordában tartania a nyáját!

– Szükségtelen apámat ilyen dolgokkal fárasztani. Ritkán fordul elő, és semmiség az egész.

– Ejnye, no, kisasszony, én ezt nem nevezném semmiségnek. Jobb lenne, ha…

Emily megtorpant, hátrafordult és felszegte a fejét, hogy a nála jóval magasabb férfi arcába nézhessen.

– Nem mondja el apámnak, Talbot. Értett engem?

Talbot megemelte kissé a kalapját, és bólintott.

– Értettem, miss.

Emily a poros útra szegezte a tekintetét, és hazafelé indult. Megrendítette, hogy két évvel a baleset után is még mindig szóbeszéd tárgya. Gúnyt űznek belőle, és kövekkel dobálják, mintha valóban egy szörnyeteg volna. A fátyol, mint egy mementó, eltakarta megégett bőrét, de feltűnést is keltett. Csak az segíthetett volna, ha ki sem mozdul otthonról. De alkalomadtán kénytelen volt bemenni a faluba, hogy elintézzen ezt-azt.

Arról nem beszélve, hogy nem bírta volna a négy fal között tengetni a napjait. Szenvedélyes lovas volt. Esőben, szélben, minden reggel kilovagolt. Kilométereken át vágtatott, és olyan messzire ment, hogy már egy ideje a lovász sem kísérte el.

– Emily!

A gyógyárus ajtajára akasztott csengő megszólalt, rögtön utána Emily egykori nevelőnője, a jelenlegi Mrs. Charity Beardsworth lépett ki, és intett neki. Emily hangosan kifújta a levegőt, majd Charity felé lépett.

– Megvettem a balzsamot édesapád hátára. Megyünk együtt vissza? – kérdezte a hölgy, és automatikusan a férfi felé nyújtotta a kosarát. – Jó reggelt, Talbot!

– Nagysága!

Emily Charityhez igazította a lépteit. A mostohaanyját ismerve hosszú lesz az út hazáig. Charity nagy népszerűségnek örvendett, és szeretett beszélgetni.

– Hallottad, hogy megérkeztek az új szomszédok? – kérdezte Charity, közben integetett a vaskereskedőnek.

– Igen.

– Mindketten nőtlenek.

Talbot valami dörmögő hangot adott ki, Charity egy pillanatra hátrafordult. Ekkor egy kerekded arcú nő lépett melléjük, Mrs. Caroline Wickert.

– Charity, drágám! Milyen jó, hogy összefutunk! Hamarosan összejövetelt rendezek, egyszerűen muszáj, hogy Mr. Wickert kissé félretegye a gyógyfürdő pénzügyeit. Teljesen belebetegszik szegény!

– Ó, ezt szomorúan hallom… – válaszolta Charity lebiggyesztett ajakkal. – De amíg Mr. Beardsworth ennyire gyengélkedik, nem mehetünk, Caroline.

– Persze, persze, tudom! De ha jobban van, gyertek el!

– Bath nagyon felkapott lett, elhiszem, hogy most nehéz fürdőt üzemeltetni – szúrta közbe Emily.

Caroline csupán futólag pillantott a fátyollal borított arcra.

– Igen, igen – mondta gyorsan a másik irányba fordulva. – Szép napot kívánok!

Charity kedvesen integetett, majd visszatérve az eredeti témájukhoz, Emily felé hajolt.

– Az új szomszédok, Emily. Soha nem lehet tudni, mi sül ki a dologból. Szeretnék egy vacsorát adni a tiszteletükre.

– Ahogy óhajtod – mondta beletörődő hangon Emily.

Charity a kezével megállásra intette Talbotot, és arrébb húzta a lányt. Bizalmasan hajolt közelebb.

– Természetesen nem erőltetünk semmit, kedvesem. De édesapád aggódik érted.

– Tizennyolc éves vagyok, Charity, nem huszonnyolc. Remélem, apám távozása után is megtűrt személy leszek a házban, amíg a fiad fel nem nő.

Charity kék szeme megtelt könnyel, de igyekezett kipislogni. Zavarában megigazította rózsaszín kalapszalagját.

– Tomy a testvéred, és soha nem fog kidobni a házból. – Charity lesöpört egy kis port Emily válláról, majd a fátylon átsejlő szemébe nézett. – Nem a korod aggasztja, hanem a lelked. Engem is. A baleset óta megváltoztál. Korábban jó barátnők voltunk, mára viszont alig beszélsz velem.

Emily nem válaszolt. Csupán a kezével jelezte, hogy induljanak tovább. Charity beletörődve felsóhajtott.

Negyedik fejezet

Emily végigsimított a sárga kanca kerekedő hasán.

– Besüppedt a horpaszod, Rose. Nincs már sok hátra.

Kilépett a bokszból, rázárta a reteszt, és átsétált az udvaron a takarmánytárolóig. Merített a zabból egy fél vödörnyit, csöpögtetett rá lenolajat, összekeverte, és visszavitte a vemhes kancának.

Talbot odaállt mellé. A magas, szikár férfi a negyvenes évei elején járt, és már több mint egy évtizede dolgozott Mr. Beardsworth intézőjeként. Barna, rövidre nyírt hajába őszülő tincsek vegyültek, akárcsak a bajuszába. Többnyire felgyűrt ingujjban járt a birtokon, és szeretett dohányt rágni.

– Nemsokára megérkeznek a vendégek, miss.

Emily megvonta a vállát. Első Rose, ez nem kérdés.

– Hamarosan megellik. Vigyük át a csikós istállóba. Szóljon a fiúknak, hogy takarítsák ki az egyik bokszot, és dupla adag szalmát tegyenek alá. A szénáját pedig locsolják! Ne legyen poros.

– Minden meglesz, kisasszony, ne aggódjon Rose miatt. De most aztán mennie kell, mert az apja kért meg rá, hogy szóljak.

Emily lesöpörte a tenyerét, felkötött szoknyáját pedig leengedte. Szívesebben maradt volna az istállóban, de fontos volt köszöntenie az új szomszédokat.

Még egyszer körbenézett. A téglalap alaprajzú épület csak kívülről volt zárt, ahogy az ember belépett rajta, egy nyitott udvar fogadta. A lovak bokszai erre a nyitott térre néztek. A fából készült bokszajtók egy felső és egy alsó részből álltak. A felső részt csak vihar esetén csukták be, hogy a levegő és napfény kellően érje az állatokat. A három oldali lóállások mellett a negyedik oldalon fedett tárolók álltak, ahol a takarmányt és a szerszámokat tartották. Valamint egy szolgálati szobának is jutott hely, a lovásznak. Az esővizet két helyen, az istállón kívül és bent az udvaron is tárolták hatalmas rézvályúkban.

Majdnem harminc ló volt az épületben, főleg fiatal telivérek, amelyeket versenyeztettek, vagy erre a célra idomítottak. Az idősebb lovak megmaradtak tenyésztésre vagy eladásra. Akadt néhány hátasló hétköznapi lovaglásra is. Emily megnézte még kedvenc versenylovát, aki az udvar másik végében volt elhelyezve. Épp kidugta a fejét a bokszból, hogy beleszimatoljon a levegőbe. Birmingham volt a legértékesebb mén, a tavalyi évben húsz futamból tizenhetet nyert meg.

Miután a lány meggyőződött róla, hogy mindenki és minden rendben van, a nagy faajtó felé fordult. Mielőtt kilépett volna, Talbot megfogta a karját.

– A fátyol.

Emily összerezzent. Talbot tekintete lyukat égetett belé. A lány soha nem szerette, ahogy a férfi az arcát nézte. Olyan áthatóan, mintha minden ráncot és gyűrődést meg akarna jegyezni. Mintha nem is tűz marcangolta volna szét a bőrét, hanem egy bandita, akit puszta kézzel meg lehetne fogni.

Emily lovaglás közben és az istállóban többnyire nem viselt fátylat. Felnyúlt a homlokához, és leeresztette a sűrű mintás csipkét. A férfi bólintott. A lány kilépett a hűvös, esős délutánba. A nap már alacsonyan járt az égen, a két ház ablakain kiszűrődött a fény. Ewellben napok óta sürögtek-forogtak a cselédek. Emilynek oda kellett figyelnie, hogy kint, az udvaron is mindig viselje a fátylat. Legalábbis nappal, amikor messziről, akár egy szobaablakból is rálátnak. Meg kellett szoknia, hogy új emberek laknak a közvetlen közelükben. Lassú, megfontolt lépésekkel haladt. A házba belépve az inas sietett eléje.

– Mindannyian a szalonban vannak, kisasszony.

Emily nem bajlódott sem az átöltözéssel, sem a parfümözéssel. Mostohaanyja nem szerette az istállószagot. Nevelőnőjeként is többször kérte, hogy ha teheti, kenje be legalább a kezét valamilyen olajjal, és gyermekként Emily ennek eleget is tett, de most esze ágában sem volt. Haragudott rá, amióta bejelentették az esküvőt. Amikor a lakodalom után négy hónappal világra hozta a fiát, a haragja még nagyobb lett.

– Az ősi szentháromság, uraim: portói, sherry és rum.

Apja erőtlen, rekedt hangját már csak a szobába belépve hallotta. Mr. Beardsworth mosolyogva lánya felé fordult, és magához intette.

– De még az italozás előtt bemutatom a szemem fényét, Emilyt. Emily, hadd mutatom be neked Mr. William Maxwellt és Mr. Lovel Maxwellt.

A testvérek markáns arcéle, egyenes orra és felfelé ívelő szeme egyforma volt. Az idősebb férfi azonban alacsonyabb volt, és vézna. Orrán szemüveg ült, göndörödő haja barna szemébe hullott. Udvariasan fejet hajtott, majd a portói felé nyúlt, és töltött magának. A fiatalabb férfi magas volt, jóvágású. Világosabb haja volt, mint a testvérének, majdnem szőke, és előkelően oldalra fésülve hordta. Zöld szeme megállapodott a fátylon, és zavartan ott maradt. Némi késéssel hajtott fejet.

Emily pukedlizett, majd apja foteljának hátához állt, szelíden belenyomva a beteg férfit. A vállán tartotta a kezét, Mr. Beardsworth pedig odanyúlt és megpaskolta.

– Emily, drágám, képzeld, Mr. Lovel is nagy lóversenyrajongó. Mindent hallott már a te munkásságodról!

– Így igaz, hölgyem – kezdte Lovel. – Az istállója híressé vált a tavalyi évben. Szép győzelmeket tudhat magáénak.

– Ezek szerint ismeri Birminghamet. A napokban fog megszületni a testvére.

Lovel szeme felcsillant, amint meghallotta a hároméves csődör nevét.

– Máris talált rá vevőt!

– Lassíts, Lovel, még meg sem vacsoráztunk – figyelmeztette a bátyja.

– A csikó nem eladó – mondta Emily.

– Még – mondta határozottan Lovel, és ő is töltött magának egy pohár italt.

Emily nyomatékosan megrázta a fejét.

– Később sem lesz eladó, uram. Jövőre elkezdem a trenírozását, és két év múlva őt is indítom a Triple Crownon.

– Két év sok idő, kisasszony.

Emilynek nem tetszett a férfi magabiztossága. A tekintete még annyira sem. Lovel hol az alakját mérte végig, hol a fátylat bámulta.

– Lovagolni is szeret, Mr. Lovel? – kérdezte a pamlagon ülő Charity, aki csupán annyit vett észre, hogy a férfi máris érdeklődést mutat Emily felé.

– Hogyne, természetesen.

– Emily is kilovagol minden egyes reggel. Alkalomadtán meg tudja mutatni önnek a tájat.

Lovel udvarias mosolya eltűnt.

– Tökéletesen ismerem ezt a vidéket, Mrs. Beardsworth. A költözés után is gyakran visszajártunk ide vadászni.

Walter gondterhelten ráncolta a homlokát.

– Nem így kellett volna történnie. Gilbert túl makacs volt. Számtalanszor mondtam neki, hogy…

– Az apám becsülettel megtartotta a szavát! – vágott közbe Lovel.

Walter becsukta a száját. Inkább nem szólt többet. A fiatalember védekező fellépése egyértelmű célzás volt. A beálló kínos csöndet William törte meg. Magabiztosan elővette a zsebóráját, és a háziasszony felé fordult.

– Mondja, Mrs. Beardsworth, várunk még valakire?

– Nem – rázta a fejét Charity.

– Pompás! Akkor leülhetnénk vacsorázni, még sok munka vár rám ma este.

Walter bólintott, és felállt.

– Menjünk át az étkezőbe!

Mindannyian elindultak, ám az ajtóban William megállította Lovelt. Várt egy kicsit, hogy kellő távolságra legyenek a többiek.

– Ewell már a mienk, testvér. Békülj meg! – mondta halkan.

– Hogy jönnek ahhoz, hogy körbevezessenek? És mégis mit gondolnak apánkról? – sziszegte a fogai között Lovel.

William megfogta a testvére vállát, nyugtatólag megszorította.

– Walter többször írt nekem levelet az évek alatt, tudod jól. Ha apánk ügyesebben kézben tartja a pénzügyeket, már jóval hamarabb visszajöhettünk volna.

– Ez az ember kihasználta a századforduló és a születésem okozta örömmámort, és nagy tétekre sarkallt egy testben és lélekben nem odafigyelő embert! Becstelen tett volt, te magad is tudod.

– Lovel, nem tudhatjuk pontosan. Könnyen lehet, hogy apánk volt túl buzgó.

– Akkor sem kap felmentést. Tudhatta volna, hogy apánk befolyás alatt állt. Ünnepeltek, ittak. Ki gondolkodik ilyenkor józanul? Tisztességtelen volt nagy tétben játszani! Ha apánk kezdeményezte, akkor el kellett volna utasítania.

– A haragod métely. Ha hagyod eluralkodni magadon, te magad is erkölcstelenné válhatsz. Hazaérkeztünk, Lovel. Csak ezt tartsd szem előtt.

William megpaskolta öccse arcát, majd a többiek után ment. Lovel élesen kifújta a levegőt, próbált lecsillapodni. Williamet mindig józanság jellemezte. Pragmatikus volt, és nyugodt. Lovel épp az ellentéte. Szenvedélyes, az érzelmei vezérelték. Az érem két oldala.

*

Mindannyian asztalhoz ültek, épp felszolgálták nekik a malacsültet.

– Mondja, William, még mindig tart csillagászati előadásokat? – kérdezte Walter.

– Rendszeresen. Szerencsére egyre többen érdeklődnek a tudományok iránt. Segítségre van szükségük.

– Egyszer magam is elmentem egy előadásra – jegyezte meg a házigazda. – Emlékszem, teljesen magával ragadott az a szenvedély, amellyel a bolygókról és mozgásukról mesélt. Öröm volt hallgatni.

– Mikor volt ez? – kérdezte meglepődve Emily.

– Ó, hosszú évekkel ezelőtt. De mindig is figyelemmel kísértem William munkáját. Nincs cikke, amelyet ne olvastam volna el.

– Nagyon megtisztel, uram! – mosolyodott el William. – Az öcsémet nem tudom rávenni a tudomány megbecsülésére.

– Én viszont téged nem bírlak rávenni a sport értékelésére!

Emily Lovel felé pillantott. A férfi látszólag megbékélt.

– Sport és tudomány. Nemigen illenek össze – mélázott hangosan Charity.

– Miért ne illenének? – kérdezett vissza Emily. – A tudomány nem valami megismerésére irányul?

– De igen, hölgyem – válaszolt készségesen William. – Kellő tudást halmozunk fel, majd bizonyítjuk vagy cáfoljuk ezen ismereteket.

– Tehát egyszer valaki a ló farára tette a nyerget? – szúrta közbe vidáman Charity, Lovel pedig kapott az alkalmon.

– De rájöttek, hogy az illetlenebb fele a veszélyesebb.

A társaság nagy része jót derült, de Emily komolyan folytatta:

– Tudomány nélkül nincs sport. Ha nem tanulom meg, hogyan bánjak a lovammal, ha nem tudom, hogyan nyúljak hozzá, hogyan üljem meg, akkor lovagolni sem tudok rajta.

– Így még nem gondoltam erre, de igazad lehet, Emily – mondta előzékenyen Charity.

Emilyt bosszantotta mostohaanyja kedvessége. Bármit mondott, mindig úgy alakította a beszélgetést, hogy Emily oldalára álljon.

– Magam is úgy vélem – mondta komolyan William, és egy pillanattal tovább nézte Emily fátyollal borított arcát, mint korábban.

Walter felfigyelt eme apróságra. Úgy vélte, William kíváncsiságát nem a fátyol alatti vonások, sokkal inkább az elme ereje vonzotta.

Először az indulatosabb, fiatalabb fivért nézte meg magának, majd az idősebbet. Két teljesen különböző vérmérsékletű ember. Walter hosszú évekig levelezett a néhai Mr. Gilbert Maxwell-lel. Sokszor felajánlotta a visszavágót, de barátja soha nem fogadta el. Talán félt, hogy még többet veszíthet. Talán csak a büszkesége tartotta vissza. Ez már nem fog kiderülni. De Walter tudta, Gilbert elsőszülött fia egészen más ember, mint az apja volt. Magába forduló, de megbízható, és folyamatosan tör felfelé.

– Megengedné nekem, Walter – kezdte William –, hogy Epsom valamelyik tisztásán állítsam fel a teleszkópomat? Ewell túl vadregényes a csillagnézéshez. Éjszaka dolgozom, nem zavarnék senkit.

– Magától értetődő! A déli tisztást javaslom, az istállóhoz és legelőkhöz közel. Ott gyönyörű a rálátás az égboltra.

– Lekötelez!

Emily az apja felé fordult.

– Nem lenne jobb hely inkább a nyugati tisztás?

Walter a tányérjára szegezte a szemét, és lassú mozdulatokkal vágni kezdte a sültet.

– Közel van hozzá a gyalogút. Poros és zajos lehet.

– Éjszaka?

– Hidd el nekem, a déli tisztás tökéletes lesz! – Walter mosolyogva folytatta: – Hogy van Rose?

Emily elnyomta magában csalódottságát. Ha Mr. Maxwell a déli tisztáson fog csillagokat nézni, hogyan látogatom meg Rose-t?