Vágyi Petra

Sémáink fogságában

Hogyan lépjünk ki az ismétlődő forgatókönyvekből?

ELÉG!

Copyright © Vágyi Petra, 2021

Szakmailag ellenőrizte: Dr. Vankó Tünde és Galgóczy Katalin

Szerkesztette: Gutman Bea

Az illusztrációkat készítette: Vágyi Petra

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-5932-84-7

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Köszönetnyilvánítás

Hálával tartozom dr. Vankó Tündének, a magyar Sématerápiás Szekció elnökének, akitől mindig élmény tanulni.

Valamint nagyon köszönöm szupervizoromnak, Galgóczy Katalinnak értékes észrevételeit és javaslatait, s hogy rengeteget biztatott, segített, terelgetett e könyv elkészültében is.

E két sématerápiás szakemberen keresztül, ahogyan ezt ők tanítják és végzik, ez a módszer számomra nem csupán elméletek és technikák zseniális és praktikus összekapcsolása, hanem szívvel és lélekkel feltöltött, lélegző, és ezáltal hitelesebb valósággá vált.

Előszó

A minap egy atomfizikus professzor beszélt a tévében a világegyetem megismeréséről. Elmondta: a dilemma az, hogy bolygónkról, a Földről nem tudjuk az Univerzumot objektíven megfigyelni és megérteni. Ahhoz ugyanis, hogy valamit pontosan megfigyelhessünk, szükség van egy külső nézőpontra, ahonnan kicsit eltávolodva nézhetünk rá az adott dologra. Ez a pont nem lehet túl közel, hiszen akkor arányait vesztett, torz képet kapunk, de nem lehet túl távol sem, mert akkor elveszítjük a kapcsolatot azzal, amit megfigyelünk. A professzor által elmondottak pontosan ráillenek az önismeretre is: szükség van egy bizonyos távolságra az általunk megélt folyamatok és önmagunk megismeréséhez. Ezt nevezzük önreflekciós pozíciónak, amely az egészséges felnőtt létmód elengedhetetlen képessége.

Most képzeljünk el egy színházat. A játszott darab az életünk története, amely sok-sok felvonásból áll. A főhős mi magunk vagyunk, és a jelenben zajló eseményeket követhetjük a színpadon. Halljuk a főhős belső dilemmáit a monológokban. Látjuk, amikor túlreagál valamit, amikor elfut valamilyen kihívás vagy nehézség elől, amikor igazságtalanul vádol másokat. Megtudjuk, hogyan kapcsolódik másokhoz, mit gondol önmagáról, hol látja rosszul, torzítva a dolgokat. Azt is megértjük, hogy mindennek mi a múltból eredő oka, hiszen a korábbi felvonásokban megismertük az előzményeket, és láthattuk, hogy főhősünk gondolkodásmódját milyen tapasztalások és hatások alakították. Miket mondtak neki mások. Mivel maradt egyedül. Hol szenvedett hiányokat, és mi járt volna neki egy igazságosabb világban, elég jó szülők mellett. Innen, a páholyból nézve, az egész történetet egyben látva, tudnánk neki segíteni. El tudnánk neki mondani, hogy miben téved, hol torzít, és mire lenne szüksége ahhoz, hogy megtalálja egy boldogabb folytatás irányát.

A sématerápia egy olyan pszichoterápiás elméleti rendszer és gyógyító módszer, amely a megfigyelésen és megértésen túl abban is segít, hogy a páholyból elénk táruló kép alapján tűpontos korrekciókat eszközöljünk önmagunkon, és ezáltal kapcsolataink is javulhatnak. A sématerápia során erősödik és egyre inkább dominánssá válik az egészséges felnőtt részünk, aki rálát a dolgokra. Ezáltal egyrészt objektíven láthatjuk, hogy mi is történik bennünk és másokban, másrészt érzelmi kapcsolatban is maradunk mindenkivel; önmagunkkal is. Nem kell erőltetni, nem kell feladni magunkat, nem kell eltávolodni, nem kell izmozni, nem kell megszakadni. Lehet érezni, lehet kérdezni, lehet hibázni és segítséget kérni. Megtaláljuk azt a helyet, ami nincs túl közel – hiszen míg a színpadon teljesen benne vagyunk az aktuális jelenetben, a „páholyból nézve” az érzelmeink nem torzítják a valóságészlelésünket –, és nincs olyan távol sem, ahonnan már a kapcsolat és az érzelmi szálak észlelése lehetetlenné válna.

Ma már magától értetődőnek tekintjük, hogy a mindennapjainkban használt technikai eszközök szoftverei egy idő után elévülnek, és „updatelni” kell őket. Egész iparág épült ki arra, hogy folyamatosan fejlesszék ezeket a szoftvereket, a talált hibákat felülírják, és az újdonságok kezeléséhez formálják, új funkciókkal lássák el az eszközt, hogy az okosabbá váljon, és bennünket még jobban szolgáljon. Vajon miért nem alapvető ez a személyiségünkkel kapcsolatban is? A jelenlegi iskolarendszer – a szakértők, tanárok, szülők és gyerekek segélykérő jelzései ellenére – a lexikális tudást állítja középpontba, mintha csak az ismeretek halmozása lenne fontos. De hol merül fel az, hogy mire is van szükség? Mi a funkciója annak, amit az iskola elvár? Mi mire jó, és hogyan hatnak egymásra a dolgok? Mi az, ami változik, és mi az, ami állandó? Mely dolgok kapcsán fontosabb a nyitottság és az aktuális szükségletekhez alkalmazkodás képessége, és mely dolgoknál a tradíciók, az alapvető törvények ismerete, tiszteletben tartása és követése? Egy olyan iskolai rendszer, amely az adatok halmozása helyett a gondolkodást és a működést tanítaná, valóban felkészítene a felnőttéletre.

Biztosan elfogult vagyok a sématerápiával kapcsolatban, de nekem ez a gondolkodási rendszer éppen ezt adta meg szakmailag és egyénileg egyaránt. Segített updatelni, hogy a sok terápiás iskola tanításaiból, a szakirodalmakból, amelyeket az évtizedek során elolvastam, mi az, ami kevésbé vagy lassabban működik, és mi az, ami a mindennapok szintjén, a gyakorlatban is jól használható, tapasztalásaimhoz – és hibáimhoz, kudarcaimhoz is – illeszthető, valamint több, esetleg más jellegű tanult technikához-tudáselemhez is kapcsolható. Mi az, ami mára elavult, és csak a lexikális tudásomat gyarapítja? A sématerápiás gondolkodási rendszer megtanított nyitottnak, sőt kíváncsinak lenni az újra. A pszichoterápia világában is van számos új irányzat és technika, felgyorsult a világ, változnak a szükségletek e téren is. Ma már nem szeretik az emberek az olyan terápiákat, ahol évekig csak ők beszélnek, és egyedül kell rájönniük – ha végül rájönnek – az összefüggésekre. A ma embere tapasztalataim szerint szeretne aktívan részt venni a folyamatban, tanulni, fejlődni, változásokat elérni. A sématerápia nekem is segített az ismereteimet egy másfajta rendszerbe helyezni, integrálni, és ez világosan kirajzolta számomra, hogy mik az összefüggések, a régi és új kapcsolódási pontok, a további fejlődési irányok és lehetőségek. Sőt, az egyéni életemben is segítségemre volt, hogy a problémáimra és elakadásaimra másképp tekintsek, és éppen ez a „másképp” adta és adja ma is a fejlődési lehetőségek irányait.

A sématerápiáról az a tanmese jut eszembe, amelyben a vándor annyi mindent cipel magával, hogy egyszerűen nem bír haladni, kimerülten vonszolja magát, úton-útfélen elakad, elbukik. A vele szembe jövők csodálkozva kérdezgetik, hogy minek cipeli magával ezt vagy azt a tárgyat. A kérdések végiggondolása után elkezdi lerakosgatni és kidobálni azokat a dolgokat, amelyekre nincs szüksége, sőt éppen azok miatt nehéz haladnia. Csupán azt tartja meg, ami tényleg segíti őt. Végül, amikor estefelé tovább gondolkodik azon, hogy mi történt vele aznap, rájön, hogy a többi ember a sokféle egymás hegyén-hátán levő teher miatt nem láthatta azt, ami utoljára maradt. A vándor a lemenő nap fényénél veszi észre, mi ez: egy malomkerék, amelyet a nyakába akasztva cipel. Ledobja azt is, majd vidáman és megkönnyebbülve folytatja útját. (1)

A sématerápia segít végiggondolnunk, hogy mit miért teszünk. Hogy mikor és ki által jutottunk arra a meggyőződésre, hogy egy adott dolog éppen úgy van, ahogy hisszük, és milyen hatással lesz ránk, ha továbbra is ennek megfelelően élünk. Segít letenni az olyan tanításokat és szokásokat, amelyek már nem szolgálnak minket, megérezni, hogy aktuálisan mire is van szükségünk igazán, és kitalálni, hogy azt hogyan tudnánk elérni.

Ez a könyv abból a célból született, hogy a sématerápiás alapfogalmak és folyamatok megismerésével ráérezhessünk arra a bizonyos önreflektív távolságra, ahonnan világosan megláthatjuk azokat a területeket és témákat, ahol dolgunk van önmagunkkal, ahol „update”-re lehet szükség.

A pácienseimnek azt szoktam mondani, hogy a sématerápiás gondolkodási rendszer olyan, mint egy jól kialakított könyvtár, amelyben mindennek helye van. Tudjuk hova tenni önmagunk és mások érzéseit, gondolatait és viselkedését. El tudjuk helyezni benne az eddig olvasott pszichológiai könyveket, és marad hely a jövőbeli új olvasmányoknak. Ez a könyvtár képes ezt az egészet tartalmazni, ahol rendszerbe állítva minden egyes részleg minden egyes darabja összekapcsolható – hiszen a könyvtár része.

A sématerápia mint pszichoterápiás módszer pedig a megértésen túl érzelmi átélést is ad, ami nélkül nincs változás. Rengeteg olyan ember van, aki a sok elolvasott könyv nyomán már talán érti az összefüggéseket, mégsem képes máshogy élni, vagy kiszállni egy kapcsolatból, vagy lezárni valamit magában, mert érzelmileg köti még valami. „Már tudom, de nem érzem” – szokták mondani. Pedig éppen az érzelmi átélés és átdolgozás az, ami feloldja a blokkot, az elakadást; és ez az, amit sajnos egyedül nem, csak egy sématerapeuta és terápiás munka segítségével lehet elérni.

A könyv bevezetésében arról olvashatunk, hogy a sématerápia kinek köszönhetően és hogyan alakult ki. Megtudhatjuk, hogy mire használható, és mi magunk is hogyan használhatjuk akár már az olvasottakat is.

Pár gyakorlati megfontolást követően elkezdjük a személyiségfejlődés alapköveit megismerni. Az első fejezetben áttekintjük a gyermek veleszületett temperamentuma és a környezet, a szülői működés nem megfelelő illeszkedéséből fakadó lehetséges negatív következményeket, azaz a sémák kialakulását. Ezt követően számba vesszük az öt gyermeki lélektani alapszükségletet, amelyek a sémák kialakulásában talán a legfontosabb szerepet játsszák. Majd bevezetjük a coping fogalmát, amely nem más, mint a szükségletek frusztrálódásakor megjelenő negatív és feszítő érzésekkel való megküzdés, és áttekintjük annak három fő típusát.

A második fejezetben a gyerekek fejlődésének szakaszait követjük végig. Ezekhez az időszakokhoz kapcsoljuk a részletezett alapszükségleteket, valamint azokat a sémákat, amelyek az adott időszakokban kialakulhatnak, ha a gyermek alapszükségletei sérültek. Áttekintjük, hogy milyen szülői viselkedések okozhatnak az egyes időszakokban sebződést a gyermekben, és hogy mi lenne egy elég jó vagy korrektív szülői viszonyulás.

A harmadik fejezetben a sémamódokban mélyedhetünk el: a gyermeki módok után a szülőmódokat részletezzük, majd ehhez kapcsoljuk még a három fő coping mód tovább-bontott típusait.

A negyedik fejezetben beindul a gépezet, kirajzolódik a személyiség működése, ahogyan az eddig tárgyalt sémák és módok összekapcsolódnak, és a köztük levő dinamikus folyamatok lehetséges útjait és az átkapcsolások mikéntjeit ismerjük meg.

Az ötödik fejezetben a két legjellemzőbb nehéz érzést fogjuk alaposabban körüljárni és sématerápiás fogalmakhoz kötni: a haragot és a szégyent.

A hatodik, utolsó fejezetben pedig a sémakémia működésével foglalkozunk, azaz avval, ahogy a sémáink tudattalanul hatnak már a párválasztásunk pillanatában, és a kapcsolatainkban megjelenő problémák és feszültségek mögött is fellelhetők.

Minden résznél megtalálhatjuk majd a függelékben hozzátartozó aktuális munkalap megjelölését, ahol az olvasottakat saját magunkra vonatkoztathatjuk, személyre szabhatjuk, és ezáltal megismerhetjük a saját copingjainkat és sémamódjainkat.

Amikor először olvasunk a sématerápiáról, a sok új fogalom és azok típusokba sorolása bonyolultnak és elméletinek tűnhet, de a konkrét példák segítségével hamar beazonosítjuk majd a ránk és ismerőseinkre jellemzőket. A példáktól megfoghatóbbá válnak a jelenségek, és elkezdünk egy új nyelvet – a sématerápiás nyelvet – beszélni és érteni. Éppen ezért sok példát találhatunk majd az egyes fejezetekben, melyek valós, saját praxisomból származó eseteken alapulnak. Természetesen valamennyi egyedi részletet (név, kor, foglalkozás, nem stb.) megváltoztattam vagy vegyítettem annak érdekében, hogy a szereplőket felismerhetetlenné tegyem, tiszteletben tartva pácienseim személyiségi jogait.

Bevezetés: Sématerápiáról mindenkinek

A sématerápia Jeffrey E. Young nevéhez fűződik, aki az 1990-es években dolgozta ki a módszer alapjait és annak kiterjesztettebb, azóta is folyamatosan fejlődő változatait, melyeket egyre szélesebb körben használnak immár világszerte, növekvő népszerűséggel.

A közkedveltség és a siker oka egyszerű: a módszer könnyen érthető a páciensek számára, mivel nagyon logikus gondolkodási keretet ad önmagunkról és másokról, és rendkívül gyakorlatias, kézzelfogható megoldásokat mutat. A szakemberek pedig azt tapasztalják, hogy a sématerápia jól és sokszor lényegesen gyorsabban működik, mint sok más technika: a problémák oldódnak, és az éveken át életcsapdákban rekedt emberek egyszer csak kiszabadulnak, jobban lesznek és továbbindulnak.

Rövid, középtávú és hosszú terápiák tartására is használják, illetve szinte minden pszichés probléma kezelhető vele, számos nemzetközi kutatás eredményei szerint is, kitűnő hatásfokkal.

A sématerápia egy integratív módszer, azaz több korábban kidogozott terápiás módszert köt össze, foglal magába, és emel egy magasabb szintre: analitikus megközelítést, viselkedés- és kognitív pszichoterápiás megközelítést, kötődéselméleti megközelítést, ego-state, tranzakcioanalitikus, pszichodramatikus, hipnoterápiás és családterápiás elemeket. (2)

Miért sématerápia? Mi az a séma?

A sémák nagyon mély meggyőződések, hiedelmek önmagunkról és másokkal való kapcsolatainkról, amelyeket kétségbevonhatatlanul igaznak élünk meg. Ezek a hiedelmek jellemzően kisgyermekkorban és serdülőkorban alakulnak ki, és az akkori tapasztalataink, következtetéseink magvaiból növik ki magukat.

Azt mondhatjuk, hogy olyan történések kapcsán fejlődnek ki, amikor valamely alapszükségletünk (melyekről részletesen később olvashatunk majd) többször, ismétlődően, vagy kevesebbszer, de nagymértékben sérül. Ezen élmények és emlékek egy összetett mintázatként, lenyomatként rögzülnek bennünk, melynek van konkrét emlékből származó, vagy attól akár elszakadt érzelmi, gondolati és testi érzésekben megnyilvánuló aspektusa is.

Ahogy Young (2003) hangsúlyozza is, minden gyermek megpróbálja értelmezni a vele történteket, a saját világát, élményeit, és bármilyenek legyenek is ezek, igyekszik hozzájuk a maga gyermeki módján alkalmazkodni. Miközben pedig erőfeszítéseket tesz minderre, kialakul egy élménye, egy benyomása önmaga, mások és a világ milyenségéről. Ez fog egyfajta alapigazságnak tűnő mintaként – korai maladaptív sémaként – elraktározódni. (2)

Az érzelmi élményekre és testérzetekre helyezett hangsúly egy nagyon fontos különbség a viselkedés- és kognitív terápiás irányzatokhoz képest, amelyek inkább az adott helyzetről való gondolatokkal vagy értelmezéssel dolgoznak. A sématerápiák során a vélekedések mellett az érzelmi és testi megélések is nagyon meghatározóak, sőt a változás legfontosabb, elengedhetetlen kulcsai. (3, 4, 5)

Miért diszfunkcionálisak ezek a sémák?

Meggyőződéseink és emlékeink java a körülöttünk élő többi ember reakciói és viselkedései alapján kódolódott egyfajta üzenetté, de van, amit konkrétan mondtak vagy magyaráztak nekünk kiskorunkban a felnőttek.

Ezek a régi tapasztalatokon vagy tanuláson alapuló, gyerekkorban magunkba szívott világképek azonban mindig torzítanak (ezért nevezzük őket maladaptívnak), aminek több oka is van:

– Egyrészt, amikor kialakultak, akkor kicsik voltunk, és ebből fakadóan kiszolgáltatottak a szüleink, a körülöttünk élő fontos felnőttek (vagy akár a domináns nagyobb gyerekek) világnézetének, szubjektív véleményének és tudásának, hiszen ők döntöttek, magyaráztak és fegyelmeztek.

– Másrészt kisgyerekként a dolgok vagy könnyebbnek, ragyogóbbnak és egyszerűbbnek, vagy épp ellenkezőleg, nehezebbnek, ijesztőbbnek, elárasztóbbnak tűntek, mint amilyenek valójában.

– Harmadrészt, ami akkor esetleg valóban megoldást jelentett, az a későbbiekben már nem feltétlenül működik vagy nem adekvát, hiszen ahogy idősebbek leszünk, változnak a képességeink és a szükségleteink is.

Ezek a korai (maladaptív) sémák azonban velünk jönnek láthatatlanul, tudattalanul, mint automatizmusok, mint alapigazságok, nem is vesszük észre létezésüket, csak használjuk őket. Ha valami történik, az kivált belőlünk egy érzést, majd egy gondolatot, és be is indul a sémavezérelt működés, hiszen ezeken a sémákon/hiedelmeken keresztül értelmezzük a világot felnőttként is. Ez adja a saját felépült gondolkodási rendszer alapjait, és az ez alapján kialakuló vélemény fog minket mindenféle reakciókra késztetni. Éppen azért mondjuk, hogy ezek a sémák diszfunkcionálisak, hiszen torzítanak, mert már nem igazak, vagy talán sohasem voltak azok, mi mégis ezeket használjuk önmagunk, mások és a világ értelmezésére, ezért fognak minket tévútra vinni. (3, 4, 5)

Ha ezeket a valóságot átszínező vagy torzító sémákat megtanuljuk észlelni és a reális irányba visszaterelni, akkor ez számos egyéni-saját, valamint kapcsolati-társas konfliktust felold, ami minőségi hosszú távú változást hozhat életünkben.

A sématerápiás gondolkodásmód egyénileg is elsajátítható és használható valamely szinten, ha van egy úgynevezett egészséges felnőtt részünk (lásd Egészséges felnőtt mód rész). Ugyanakkor mindig kritikus kérdés, hogy van-e, illetve ha van, akkor az mennyire elérhető, mennyire erős és rugalmas működésű. Nagyon sok ember azt gondolja magáról, hogy neki aztán biztosan van, hiszen annyi év és tapasztalat áll már mögötte. A korral azonban még nem feltétlenül jár együtt ez a fajta érett működés. Egyeseknek nagyon erőtlen vagy nagyon merev, zárt a felnőtt részük, sőt van, akinek egyáltalán nincs egészséges felnőtt működése, pedig korát tekintve rég felnőtt már. Az egészséges felnőtt működés egyfajta érettség, pszichológiai egészségesség, öngondoskodás és jó kapcsolati készségek összessége – a hosszú távú pszichés jóllét alapja.

Vannak sémáim? Van egészséges felnőtt működésem?

Biztosan vannak sémáink, mert mindenkinek vannak. Mivel nincs tökéletes szülő, tökéletes gyermekkor, ezért olyan ember sincs, akinek ne lennének sémái. De egyátalán nem mindegy, hogy mennyi, és hogy milyen mértékben hatják át a személyiséget. Ezt felderítendő, érdemes lehet sémateszteket kitölteni. Két fő kérdőívet használhatunk:

– YSQ (Young Schema Questionnaire, Young et al., 2007): Sémakérdőív, melyből a 18 alapséma tekintetében kaphatunk képet magunkról. Ezekről a sémákról szól ennek az írásnak az első fele. A sémakérdőívet jellemzően a sématerapeuták tudják odaadni Önnek.

– SMI (Schema Mode Inventory, Young et al., 2007): Sémamódok kérdőíve: ezekről a sémamódokról szól ennek az írásnak a második fele. A módokról még nem volt szó, de hamarosan azokat is megismerhetjük.

A két kérdőív tehát együtt ad képet a személyiségről, a sémákról és sémamódokról. Ezt elég bonyolult összerakni és egyben látni, érteni, érezni – a sématerapeuták is hosszabb ideig tanulják és gyakorolják, hogy megfelelően képesek legyenek ezt elkészíteni. (A sématerapeuták magyarországi képzésének mikéntjéről a 11. mellékletből tájékozódhat.)

Érdemes egy sématerapeutával megbeszélni a gondolatait és tapasztalatait, majd vele együtt elkészíteni és átbeszélni a sématérképet, amely a sémák és sémamódok összefüggéseit láttatja és helyezi rendszerbe.

Miért hagyatkozzak a terapeutára, ha esetleg valahonnan megvan a kérdőív és a pontozás is?

Azért, mert a kérdőív eredménye csak sok más tényező figyelembevételével értelmezhető helyesen. Az értelmezés mikéntjét a terapeuták is sokáig tanulják, és e könyv keretei nem elengedőek az elmagyarázásához.

Másrészt mindenkinek van egy úgynevezett vakfoltja: ide azon tulajdonságaink és viselkedéseink sorolhatók, melyeket csak mások látnak, érzékelnek belőlünk, és még az sem biztos, hogy meghalljuk őket, ha megpróbálnak ezekről visszajelzést adni nekünk. Nagyon sok múlik azon, hogy a másik ember miként fogalmazza meg, amit ezekkel kapcsolatban tapasztal, ám a visszajelzésekre való nyitottság nélkül mindennek nem leszünk tudatában, mást gondolunk magunkról. A terapeutával együtt dolgozva erre a vakfoltra is megtanulhatunk rálátni, és sokszor épp ez a más szemszögéből való nyitott magunkra nézés segít hozzá a teljesebb képhez és a nagyon kívánt változáshoz.

Jeffrey E. Young és Janet S. Klosko 1994-ben írta meg a laikusoknak szóló „alapkönyvet” a sématerápiáról és a korai maladaptív sémákról, mely magyar nyelven Fedezd fel újra az életed! címmel jelent meg 2020-ban. Youngék könyvében a sémákon mint életcsapdákon van a fókusz – a 18 séma közül 11-et mutat be a kötet, valamint az ezekhez kapcsolható megküldési módok beazonosításában is segít, tele példákkal, gyakorlatokkal, kérdéssorokkal.

Jelen írás viszont az összes, azaz mind a 18 séma bemutatása mellett a sématerápiás gondolkozásmódot szeretné bemutatni, összefüggéseivel, folyamataival, háttérmagyarázatokkal együtt, a sémákon túl a sémamódok ismertetésével is kiegészítve.

A könyv témájából adódóan erős hatást gyakorolhat az olvasóra, mint minden önismeretet érintő könyv, ezért szeretnék pár előzetes tanáccsal szolgálni:

– Ha lehet, ne olvassa el az egészet egyben, inkább érdemes lassan, szakaszosan, értve olvasó módban haladni.

– Folyamatosan befelé is figyeljen, hogy az olvasottak milyen érzéseket és gondolatokat váltanak ki, milyen emlékeket hívnak elő. Ha valami heves ellenkezést vagy épp meglepő álmosságot vált ki, vagy egyszer csak teljesen máshova ugrik a figyelme, és azt sem tudja, mit olvasott, ott lehet, hogy éppen olyan dolgokról van szó, amelyek igenis fontosak, sőt. Ilyenkor saját megküzdési módunk vagy más néven coping reakciónk jelenhetett meg.

– Ha testi tüneteket, hirtelen megjelenő kellemetlen vagy már ijesztő érzéseket tapasztal, például szédülést, nehézlégzést, szorongást, akkor lassítson vagy tegye félre a könyvet. Ilyenkor a sebzett gyermek rész aktiválódik. Lehetőség szerint inkább terapeuta-szakember segítségével nézzék meg, hogy mi történhetett, és vele együtt – nem egyedül! – lenne érdemes haladnia az önismeretben.

A legoptimálisabb az a felhasználásmód, amikor valaki az önismereti folyamatban egy mankóként tekint az olvasottakra, és egy sématerapeutával való terápiás munka mellett olvassa azt a részt, amire épp szüksége van.

Egy másik lehetőség pedig az, hogy az olvasottak mentén elkezd kirajzolódni néhány saját működés, énrész, mintázat. Ilyenkor vagy elkezd rálátni arra, hogy mi történik újra és újra Önnel mintázat- vagy forgatókönyvszerűen, hogy milyen elakadása (életcsapdája) van és milyen változásra lenne szüksége, vagy annyira sok kérdés és érzés jelenik meg, hogy emiatt erősödik fel a belső késztetés arra, hogy ezekkel csináljon valamit, és felkeres egy sématerapeutát.

Persze nem kell mindenkinek mindenképpen terápiába mennie, de érdemes. Mindenki maga érzi, hogy éppen mire van szüksége és mit tud befogadni. A terápiára nem véletlenül mondják, hogy az egyfajta befektetés önmagunkba. Ha rálátunk saját életcsapdáinkra, ismétlődő és feszítő mintázatainkra, akkor egy terápiával lehetőségünk nyílik arra, hogy mindazt, amit nem kaptunk meg a szüleinktől, elgyászoljuk, és valahol máshol megtapasztalhassuk, megtanuljuk megadni magunknak. Megtanulunk azzá a felnőtté válni, akire gyerekként szükségünk lett volna.

Amit pedig kaptunk, de nem építette a személyiségünket, azt valahogy helyére tehetjük, újraépítve kicsi Énünk világba, másokba és önmagába vetett hitét. Csak így válhatunk képessé arra, hogy ne adjuk át gyermekeinknek vagy akár tanítványainknak, pácienseinknek sérüléseinket, ne a személyes kapcsolatainkban vagy a munkahelyeinken, azaz más emberekkel vívjuk meg azokat a harcokat, amelyeket csak az önismereti munka során, a belső világunkban lehet megnyerni.

1. fejezet

A személyiségfejlődés – és a sémák által formált énünk kiépülésének lépcsőfokai

A személyiség alakulása egy olyan folyamat, amelyet több tényező párhuzamosan és egymással összefonódva alakít. Mi a fontosabb, az öröklődés vagy a környezeti hatások? – tették fel a kérdést a fejlődéslélektan tudósai évtizedekkel ezelőtt. A rengeteg kutatás eredményeképp egyre tisztább és komplexebb kép rajzolódott ki, amelyet nagyon lecsupaszítva és leegyszerűsítve azt mondhatjuk, hogy a „vagy-vagy” helyett az „is-is”, sőt az „is-is, plusz azonkívül még” álláspont lett a konszenzusos irány a kérdésben. (6, 7)

Melyek azok a tényezők, amiket a sémák kialakulása szempontjából a legfontosabbnak tekintünk?

A gyerek beleszületik egy családba, ahol a szülők és a tágabb rokonság gondolkodásmódja, értékrendje, hite, vallási vagy kulturális irányultsága, etnikuma mellett korábbi tapasztalataik (akár sorskönyvük) alapján élnek a családtagok. Ez a családi fizikai és lélektani környezet lesz az alap.

Minden gyermek veleszületett temperamentummal rendelkezik. A temperamentumot úgy kell elképzelni, mintha lenne egy csúszkánk, amelynek szélein látszólag két egymással ellentétesnek tűnő tulajdonság, valójában azonban ugyanannak a skálának a két véglete van. Például az érzékenység dimenzió egyik véglete a labilis, aki nyugalmából könnyen, kisebb ingerek által is kizökkenthető, míg a másik véglet a reakciómentes, aki ugyanezen hatásokra szinte ugyanabban a nyugalmi állapotban marad.

Labilis………………………………………Reakciómentes

Az utóbbi évtizedek kutatásai az alábbi érzelmi temperamentumdimenziókat erősítették meg:

Labilis………………………Reakciómentes

Disztimiás/Depresszív……..Optimista

Szorongó……………………Nyugodt

Kényszeres…………………Szétszórt

Passzív……………………..Agresszív

Ingerlékeny…………………Derűs

Félénk/Visszahúzódó………Szociábilis

Ezek tehát azok a jellemzők, amelyek mentén a gyermek alapvetően-veleszületetten viszonyul a világhoz és másokhoz. Érzelmi temperamentumunkat illetően mindannyian ezen csúszkák két végpontja közt vagyunk valahol elhelyezhetők. A temperamentumunk egy életen át velünk marad, és megtanulunk ezzel együtt alkalmazkodni és kapcsolódni a világhoz, életünk történéseihez és más emberekhez. (2, 3)

A születési család és a gyermek temperamentumának illeszkedése, találkozásai mentén alakulnak majd ki a sémák, amiben a szülőknek és a család felnőtt tagjainak nagyon fontos szerepük van. (3)

Például, ha egy gyermek inkább félénk temperamentummal születik, akkor a szüleitől több támogatásra, biztatásra és megerősítésre lesz szüksége a társas interakciók, az ismeretlen emberekkel való ismerkedés terén. Ezek a szülői beavatkozások igazítják majd el őt abban, hogy félénkebb temperamentummal hogyan kell beilleszkedni, kapcsolódni, mire kell figyelni, hogyan kell érzéseivel és késztetéseivel bánni. Ha egy gyermek labilisabb temperamentummal születik, akkor ő az ingerek észlelésekor megjelenő érzelmek-testérzések-késztetések szabályozásában, főként csillapításában igényel több szülői támogatást, érzelmi kapcsolódást és segítséget, hogy érzékenyebb temperamentuma miatt ne árasztódjon el érzelmileg. Egy szétszórtabb temperamentumú gyermeknek pedig arra van szüksége, hogy a szülő egyszerre mindig kevesebb, kevésbé ingerlő ingerrel (szín, játék, illat, feladat stb.) vegye őt körül, és segítsen az azokban rejlő részleteket észrevenni, hogy a gyermek megtanulhassa megfigyelni maga körül a dolgokat és elmélyülni egy-egy feladatban. Egy ilyen gyerek számára a sok és vibráló inger elárasztó lehet, ezért segítség nélkül esetleg kapkodó, figyelmetlen lenne. (3, 4, 10)

Vajon képes-e észlelni a szülő gyermeke temperamentumát? El tudja-e azt fogadni, főként ha gyökeresen eltér a sajátjától vagy a családra jellemzőtől? Tud-e hozzá így kapcsolódni? Hogyan tudja a gyermekét abban segíteni, hogy veleszületett temperamentumával boldoguljon a világban és a más emberekkel való kapcsolatokban?

A gyermekek testi szükségleteire – melyeket törvények is védenek – már korán nagy hangsúly kerül, ezek megfelelő ellátásában, kielégítésében a kezdetektől védőnők, orvosok segítik a szülőt. A lelki szükségletek felé sajnos csak az utóbbi években fordult a figyelem, azóta viszont ez kerül egyre jobban a fókuszba.

A gyermekeknek univerzálisan öt lélekfejlődési alapszükségletük van. A szülők feladata, hogy ezeket az alapszükségleteket „elég jól”, a gyermek temperamentumát is tekintetbe véve, megfelelő módon kielégítsék. Elég jól és megfelelő módon – ezek azok a részletek, amelyekben általában is megbújik a lényeg. Ha ez többé-kevésbé sikerül, akkor okozza a szülő a legkevesebb és legkisebb mértékű sérülést gyermeke lelki fejlődésében. Szülőnek lenni persze nem könnyű, és akárhogy is iparkodunk, elkerülhetetlen, hogy itt-ott sebeket ejtsünk. Minden embernek vannak ilyen sebei és korai maladaptív sémái, ám – ahogy arról már szó volt – nem mindegy, hogy ezek mennyire hatják át a személyiséget.

A korai maladaptív sémák az élet minden területére kiterjedt, ismétlődő motívumok vagy mintázatok, melyeket emlékek, érzelmek, meggyőződések és testi érzések egyvelege alkot. Jellemzően az egyénnek önmagára, valamint másokkal való kapcsolataira vonatkoznak, ám tartalmukban egész életen át finomodnak. A sémák jelentős mértékben diszfunkcionálisak, ami azt jelenti, hogy az egyént a jelenben nagyban akadályozzák abban, hogy a külső valóságot és önmagát reálisan észlelje és értékelje. (3)

A sémák tehát mindig gyerekkorban és serdülőkorban alakulnak ki. Olyan meggyőződéseket viszünk magunkkal észrevétlenül akár egy életen át (ha nem tudatosítjuk ezeket), amelyeket gyerekkorban, akkor és ott (!) tapasztaltunk meg, de „itt és most” is igaznak-érvényesnek hiszünk. Ezeket az üzeneteket készen kaptuk (például szüleinktől, nagyszüleinktől), vagy magunk vontuk le tanulságként. Ám másoktól gyakran nem megfelelő értelmezéseket kaptunk, gyermekként pedig számos dolgot nem voltunk még képesek megérteni, átlátni. Nem azért, mert nem voltunk elég okosak, hanem egyszerűen azért, mert gyerekek voltunk, sok mindenről nem rendelkeztünk még elég tudással és tapasztalattal. Ráadásul a gyermek gondolkodása egocentrikus, azaz énközpontú. Ez azt jelenti, hogy szinte mindent önmagára vonatkoztatva értelmez: miattam van, én vagyok a hibás, nekem lesz, tőlem várják stb. Csak körülbelül kisiskolás korban lesz képes több szempont alapján (decentralizáltan) vagy akár egy másik ember nézőpontjából látni a dolgokat. (7, 9) Ha egy felnőtt ezen időszakban nem segít neki ebben, akkor ezeket a korai, önmagára vonatkoztatott gondolkodási alapokon kialakult sémákat viszi magával a felnőttkorba. Ezért okoznak galibákat a felnőttéletben a sémaalapú vélekedések és meggyőződések, hiszen olyan, mintha egy gyermek lenne a mindennapi helyzetekben a tanácsadónk.

Mindaddig, amíg felnőttként nem gondoljuk át és nem pontosítjuk-formáljuk, „update”-eljük ezeket a hiedelmeket és vélekedéseket, folyton félrecsúsznak majd a dolgaink, és újra meg újra ugyanazokban a helyzetekben találjuk magunkat. Ráadásul ezek a mechanizmusok tudattalanul, automatikusan működnek. A terápiás munka során, vagy csak azáltal, hogy olvasunk róla, és elkezdünk önmagunkról gondolkodni, ezek az automatizmusok lassan kirajzolódnak, megfigyelhetővé válnak, és tudatosodik saját sémás működésünk. Innentől lehet változtatni majd.

Az utolsó fejezetben bővebben is olvashat az úgynevezett „sémakémia” jelenségről – most csak annyit szögezzünk le, hogy párválasztásunkra is kihat ez a tudattalan működés. Olyan embereket gyűjtünk magunk köré, akikkel a sémáinkat újraélhetjük, és ezáltal olybá tűnhet, mintha még mindig igazak lennének a hiedelmeink, mint például:

– Én olyan szerencsétlen vagyok, a pasik mindig kihasználnak és elhagynak.

– Mindig olyan nőket találok, akik úgy beszélnek velem, mint egy kutyával, pedig én mindent megteszek… Nem értem.

– Nekem sosem lesz senkim… Senki nem vesz észre, de ha mégis, legfeljebb az első pár randiig ha eljutok velük, aztán eltűnnek. Mi a baj velem?

– Az első időben minden olyan jónak és reménytelinek tűnik a párkapcsolataimban, de aztán elkezdem látni a partnerem hibáit és gyengeségeit, sőt egy idő után már csak ezeket látom, és akkor vége.

– Én mindig olyan nőt találok, aki megcsal. Ráadásul minél jobban elhanyagol és megaláz, annál jobban teperek, hogy visszakapjam, mert nem bírom ki, ha ő is elhagy – megint.

Ilyenkor a tipikus, ismétlődő mintákra leszünk figyelmesek.

Fontos hangsúlyozni, hogy mindenkinek vannak kisebb-nagyobb mértékben sérült, kielégítetlen szükségletei, ebből kifolyólag pedig korai maladaptív sémái, melyek mint „láthatatlan kapcsológombok” működnek kialakulásuk után, különböző problémákat okozva. A rossz üzenetek, gondolatok és emlékek rossz érzéseket keltenek, és ennek megfelelően fogunk reagálni. Akárcsak az utolsó példában szereplő férfi, aki az elhanyagolást és bántást eltűri, ilyenkor szenved és bizonytalanságban lebeg, reménykedik és igyekszik, hátha attól minden rendbe jön. Talán észre sem veszi, hogy az elhanyagolás, bántás és bizonytalanságban lebegés a gyermekkora mindennapjait hatotta át, amikor szülei az egymással való csatározásban voltak elmerülve, anyja pedig az állandó feszültséget alkohollal csillapította. Az anya az alkoholbetegség miatt érzelmileg és sokszor fizikailag is elérhetetlen volt számára, így ennek a kisfiúnak az életét a kiszámíthatatlanság és az elhanyagoltság határozta meg. Ettől kialakultak benne az elhagyatottság-instabilitás és az érzelmi depriváció sémák. Ebben a helyzetben szükségszerű viselkedés volt az igyekvés és a reménykedés, hiszen neki kisfiúként ez volt az egyetlen lehetősége arra, hogy az anyjából a legtöbb törődést és jó érzést kiváltsa. Így alkalmazkodott gyermekként ahhoz a nagyon ártalmas helyzethez, amelybe a szülei miatt került. Ugyanez a viselkedés vagy alkalmazkodás viszont a felnőtt férfi életében csak újra előállítja a gyerekkori helyzetet kapcsolataiban, és kész is az életcsapda, amely párkapcsolataiban sok-sok szenvedést okoz.