A mű eredeti címe: Kingdom of Chaos

© Creatures of Chaos vol. 2 by Julie Hall, 2025

Published by arrangement with Bookcase

Literary Agency and Corto Literary.

The moral rights of the author have been asserted.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Bottka Sándor Mátyás, 2026

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt – személyekkel,

intézményekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel

csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-651-1 (papír)

ISBN 978-963-614-958-1 (epub)

Megjelent a Lampion Könyvek gondozásában, 2026-ban.

A Lampion Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Szerkesztő: Fabacsovics Lili

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Magyar borító: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

Azoknak, akik láthatatlanul hordozzák.

Szépek vagytok, nem sérültek,

szeretetre és társaságra érdemesek,

és együtt mindig jobbak, erősebbek.

1. FEJEZET

Bénultság.

Nem tudom másképpen leírni azt az állapotot, ami úrrá lett rajtam, mióta végig kellett néznem, ahogy Árnyhasító átdöfi Becks mellkasát, majd a portál bezárul kettőnk között. És mióta rádöbbentem, hogy amit eddig hittem magamról, az mind hazugság volt.

Nem teremtmény vagyok.

Hanem ember.

Egy másik világból származó lény.

Ami azt jelenti, hogy a teremtmények, akik felneveltek, és most velem szemben ülve várják, hogy szólaljak már meg végre… ők valószínűleg nem a szüleim.

Úgy üljük körül hármasban a konyhaasztalt, mintha mi sem történt volna, mintha nem az imént omlott volna a fejemre az egész életem. Valaki egy plédet terített a vállamra, de nem emlékszem, ki volt az. Két kezem között egy bögre gőzölgő teát szorongatok, amelybe még bele sem kortyoltam. A szüleim némán és tehetetlenül néznek, minden arcvonásukról süt az aggodalom.

Két szónál biztosan nem szóltam hozzájuk többet, mióta hazahoztak a romvárosból.

A rendőrök hívták oda őket az éjszaka közepén, én pedig olyan sokkban voltam, hogy szó nélkül engedelmeskedtem nekik, amikor megérkeztek. Nem zúdították rám sem a haragjukat, sem a kérdéseiket, de tudom, hogy ez csak idő kérdése.

Azelőtt talán aggódtam volna emiatt, de most? Ahhoz sincs erőm, hogy érdekeljen.

Minél tovább ülök itt, annál kevésbé bírok rájuk nézni. Akár tudták ugyanis, hogy ember vagyok, akár nem, azzal tisztában kellett lenniük, hogy nem vagyok a vér szerinti gyerekük, ezt mégis eltitkolták előlem tizennyolc éven át.

Nem mintha a vérségi kapcsolat olyan sokat számítana. Anyu és apu a szüleim, és mindig is azok maradnak, de ebben a pillanatban idegeneknek tűnnek. A köd, ami a sokktól elborította az elmémet, kezd oszlani. Fokozatosan tudatosulnak bennem az éjszaka történéseinek következményei, de ezt a traumát nem velük szeretném feldolgozni.

A nap az imént bukkant fel a láthatáron, első sugarai áttörnek a vékony, kasmírmintás függönyökön. Új nap virrad, de egyáltalán nem hasonlít az eddigiekhez, és én még nem tudom, mit kezdjek vele. Csak annyit tudok, hogy nem akarok itt ülni tétlenül. Meg akarom találni Talont, és kitervelni, hogyan szerzem vissza Beckset. Az én hibám, hogy egy másik világban ragadt, és nem vagyok hajlandó feladni, amíg haza nem hozom.

– Drágám – szólal meg végül anyu.

Felém nyúl, de én elrántom előle a kezem. Fel sem kell néznem rá ahhoz, hogy tudjam, mennyire megbántom ezzel. Egy szék reccsenése töri meg a csendet, a szemem sarkából látom, hogy apu átkarolja és közelebb húzza magához őt.

– Locklyn – felpattanok az asztal mellől, mielőtt folytathatná.

Hiába érzem úgy, hogy elárultak, mégiscsak magyarázattal tartozom nekik, ezt tudom jól, de most képtelen vagyok beszélgetni velük. Nem ücsöröghetek itt, amikor Becks sérülten fekszik valahol, csapdába esve egy teljesen idegen világban. Amikor Talonnal kellene beszélnem, hogy kitaláljuk, hogyan tovább. Amikor néhány másodpercem volt csak elmondani Ensley-nek, hogy mi történt a testvérével. Egyszerűen nem érek rá most a szüleimmel foglalkozni vagy a Káoszról magyarázkodni!

– Te meg hova mész? – csattan fel apu, amikor elindulok.

– Mosakodni – motyogok az ajtóra szegezett tekintettel.

– Ülj csak vissza! – parancsol rám elég erélyesen ahhoz, hogy megtorpanjak az ajtóban.

A vállam felett hátrapillantva látom, hogy apu már a széke mellett áll, anyu pedig ülve, a két kezét tördelve, könnyes szemmel néz egyikünkről a másikra.

– Most nincs időm...

– Sehová nem mész, amíg meg nem magyarázod anyádnak és nekem, hogy mi történt. – A hangja nyugodt, de ez akkor is határozott parancsnak hangzik. – Eddig nagyon megértőek voltunk, de azt nem várhatod el, hogy csak úgy elengedjünk, miután a rendőrség ébresztett az éjszaka közepén azzal, hogy haza kell hoznunk a lányunkat, aki egyébként hetek óta valami titkos és veszélyes verseny résztvevője.

Apám elszántságát látva összeszorítom a fogam. Nem fogja annyiban hagyni. Érthető.

Nemcsak a romváros köré vont mágikus burok oszlott fel, amikor Kerrim és Becks átlépett a portálon, hanem a némítómágia is, amely eddig megakadályozta, hogy kívülállókkal beszéljünk a Káoszról. Mire Talont és engem megtaláltak a katedrális romjai alatt, a rendőrök már tudtak a versenyről.

Az igazság sokak, köztük a szüleim előtt is kitudódott. Legalábbis nagy vonalakban. A következő napokban biztosan még több részlet felszínre kerül majd.

Volt idő, amikor pont erre vágytam: mindent be akartam vallani nekik. De azóta sok minden megváltozott.

– Én ezt most nem bírom – közlöm velük halkan és őszintén. – Sajnálom, de egyszerűen túl fáradt vagyok. És még el kell intéznem néhány dolgot.

Megérdemlik, hogy választ kapjanak a kérdéseikre, nekem viszont most arra kell koncentrálnom, hogy megmentsem a teremtményt, aki egy tőrdöfést vállalt értem, és akit én magára hagytam.

– Nem érdekel, hogy…

– Garrett! – szól rá anyu, és egy finom érintéssel megállítja.

Apu a fogát összeszorítva lepillant rá.

– Locklynnak nagyon nehéz éjszakája volt – folytatja megértően anyu. – Hagyd, hadd menjen! Ez a beszélgetés várhat, amíg letusol, és kialussza magát.

Apu összevonja a szemöldökét, nyilvánvalóan nem örül a dolognak, de tapasztalatból tudom, hogy hiába nagy és erős és félelmetes, a felesége törékeny kezei között úgy olvad, mint a vaj.

Bármennyire kavarognak is bennem az érzelmek, és bármilyen távolinak is érzem ebben a pillanatban őket, így is elámulok a kettejük közti meghitt szerelem láttán. Nem először sajdul bele a szívem, annyira vágyok ennek akár csak a töredékére én magam is. Most pedig rettegek, hogy az effajta szerelmet csak Becks mellett tapasztalhattam volna meg, és vele együtt ennek a lehetőségét is elveszítettem.

Megrázom magam. Nem engedhetek az ilyen gondolatoknak, ha nem akarok millió darabra hullani, annyira összetörni, hogy soha többé senki ne rakhasson újra össze.

Becks meg fog gyógyulni, én pedig meg fogom őt találni, hajtogatom magamban, hátha végül sikerül elhinnem.

Apu visszanéz rám, kurtán bólint, én pedig kihasználom az alkalmat, és szó nélkül elmenekülök.

Teljes erőből dörömbölök a keményfa ajtón. Az impozáns, kétszárnyú kapu mögött csend honol, de tudom, hogy van odabent valaki. Ahogy közeledtem, láttam, hogy meglibben a függöny az egyik emeleti ablak mögött, mintha valaki behúzta volna, amint felnéztem.

Tíz másodpercig várok, aztán újra kopogok. Nem érdekel, ha modortalannak tűnök, most kisebb gondom is nagyobb ennél. Csak az számít, hogy elérjem Talont.

Elszabadult elmém újra meg újra a legrosszabb forgatókönyveket vetíti elém. Látom magam előtt, ahogy Becks elvérzik, ahogy Kerrim foglyul ejti, ahogy kivégzi Árnyhasítóval. Egyetlen dolog tartja csak bennem a lelket: a remény, hogy Talon tud valami megoldást. Nekem fogalmam sincsen, hogyan juthatnék el Beckshez, Talon az egyetlen, akihez fordulhatok, ő viszont nem veszi fel a telefont, és egyetlen üzenetemre sem válaszol. Pedig azok után, ami történt, és amin együtt keresztülmentünk, ennyivel tartozik nekem. Sőt, sokkal többel is.

Talán van észszerű magyarázat a hallgatására, elvégre a Káosz vége óta még egy egész nap sem telt el, de az aggodalom nem hagy nyugodni. Nem várhatok, mert Becksnek fogy az ideje. Ha Talon nem jelez vissza, akkor felkeresem őt, és kihúzom belőle a választ.

Már emelem a kezem, hogy újra dörömböljek, amikor hirtelen kitárul az ajtó. Drake Brayden tekintélyparancsoló alakja szinte az egész nyílást betölti. A sárkányalakváltó egy borostyánszínű folyadékkal teli whiskys-poharat tart a kezében, haja szokatlanul kócosnak tűnik, szeme véreres. És alkoholszag árad belőle. Ellenségesen mered rám, szemöldöke szigorú, fekete csíkba szalad össze. Nem ér váratlanul, hogy Talon nagybátyjával találom szembe magam, elvégre ez az ő háza, és legutóbb is saját maga nyitott ajtót, az azonban meglep, hogy ilyen állapotban látom.

– Mit keresel itt? – mordul rám, én pedig önkéntelenül hátrálok egy lépést.

Drake veszedelmes sárkányalakváltó. Két méternél magasabb, erőtől duzzadó alakjából árad a hatalom, messziről látszik, hogy a Sárkánytanács tagja. Némi erőt merítek abból, ahogy felidézem, hogy el akart szakítani engem Beckstől. A fiú szabadságával zsarolt meg, úgy kényszerített, hogy ne csak szakítsak vele, de azt is elhitessem Talon közreműködésével, hogy már mással vagyok. Részben tehát ő felelős azért, hogy Becks most azt gondolja, elárultam őt, és ez dühvé kovácsolja a félelmemet.

– Talonhoz jöttem – válaszolok, és büszke vagyok magamra, amiért a hangom határozottan és tisztán cseng.

Hunyorogva végigmér, aztán lassan rám csukja az ajtót.

– Várjon! – kiáltok, és az utolsó pillanatban a lábamat az ajtónyílásba dugom.

Drake újra kinyitja, de csak annyira, hogy az arca felét lássam.

– Hol van Talon?

– Nem itt – válaszol unottan, és újra megpróbálja becsukni az ajtót az orrom előtt, de én tenyérrel rácsapok a fára, és megállítom.

– Mikor jön vissza?

Drake a fejét csóválva, szárazan felnevet, aztán sarkon fordul, és elmegy anélkül, hogy becsukná az ajtót. Miközben kitárom, látom, ahogy a férfi elsétál az előcsarnok közepén magasodó, hatalmas, fekete sárkányszobor mellett, és eltűnik a széles, kétfelé kanyarodó lépcsősor alatt nyíló szobában.

Bizonytalanul belépek a házba.

Drake rettentően félelmetes, de egyszer már kiálltam magamért vele szemben, és ha kell, újra megteszem. Nem tágítok, amíg meg nem találom Talont.

Határozott léptekkel átvágok az előcsarnokon, el az ocsmány szobor mellett, be az ajtón Drake nyomában. Tágas, félhomályos, sötét faberakásos, bordó falu szobába toppanok. A vastag, vörös függönyök minden természetes fényt kizárnak, a falakon tompán ragyognak a tündefényfáklyák, a túlsó oldalon pattogó kandalló fénye csak a szoba egy részét világítja meg, a többit remegő árnyak közt hagyja.

Drake a tűz mellett ül egy füles fotelben, az izzó farönköket bámulja, és lustán kevergeti az italát.

Megállok mellette, némileg megnyugtat, hogy fölé magasodok.

– Hol van Talon?

– Már mondtam, hogy nincs itt.

– Jó, de mikor…?

– Nem jön vissza – vág a szavamba Drake anélkül, hogy felnézne a lángokról. – Elment.

Elment?

Elszorul a torkom, hányinger kerülget. Talon nem léphetett le csak úgy. Tartozik nekem. Válaszolnia kell a kérdéseimre. Segítenie kell nekem.

– De én… Szükségem van Talonra, hogy megtaláljam Beckset – motyogom halkan, magam elé.

Drake horkant egyet, szája gúnyos vigyorra húzódik.

– Hát nem hallottad? A sárkánytrónörökös halott.

A gyomrom fájdalmasan görcsbe rándul, mintha kifacsarná.

– Maga is tudja, hogy ez nem igaz.

– Tényleg? – kérdez vissza, és rám szegezi a tekintetét.

Az általánosan elfogadott magyarázat szerint Beckset vagy elrabolta a titokzatos játékmester, hogy váltságdíjat követeljen érte, vagy megölte. A rendőrség szerint az a gátlástalan teremtmény eleve azért szervezte az egész Káoszt, hogy foglyul ejtse a sárkánytrónörököst.

Sem Talon, sem én nem árultuk el, hogy Kerrim vezette a játékot, hiszen semmi értelme nem lett volna. Ő már messze jár, és úgysem találnák meg, legalábbis nem ebben a világban. A hivatalos vallomásunk szerint mindketten elájultunk, amikor ránk omlott a katedrális, és csak nem sokkal a rendőrség érkezése előtt tértünk magunkhoz.

De a nagybátyjának Talon biztosan beszámolt arról, mi történt valójában péntek éjjel, és az Becksre nézve valóban nem sok jóval kecsegtetett. Azt már én is elfogadtam, hogy a fiúnak nyoma veszett, de azt nem vagyok hajlandó elhinni, hogy meg is halt.

– Nem ismerek nála erősebb teremtményt – jelentem ki eltökélten. – Biztos, hogy életben van. De szerintem nem érti, hogy hová került, és nem tudja, hogyan térhetne vissza.

A maga módján Drake-et is érdekli Becks sorsa, ha másért nem, azért, mert a sárkánytrónörökösről van szó. Lehet, hogy irányítani akarja őt, de a halálát biztos nem kívánja. Ezért bízom benne, hogy még mindig érdekében áll segíteni a hazatérését, ha mód van rá.

– Hát nem kevertél még elég bajt? – Drake teljesen közönyösen és érzelemmentesen teszi fel a kérdést, én mégis összerezzenek, mintha pofon csapott volna. Tudom, hogy engem okol a történtekért, de én sokkal jobban haragszom magamra, mint ő.

– Magának is fontos Becks vagy legalábbis a drágalátos sárkánytrónörököse – vágok vissza. – És jelen pillanatban mindenki halottnak hiszi őt, ezért rajtam kívül senki más nem keresi. Én viszont rá fogok jönni, hogyan találhatom meg és hozhatom vissza. Ehhez viszont szükségem van Talon segítségére. Éppen ezért el kell mondania, hogy hová ment.

Drake végigmér, miközben tovább lögyböli az italát.

– A tanács úgyis választ majd egy új trónörököst. Senki nem pótolhatatlan.

Elszorul a szívem. Ez nem igaz, Becks igenis pótolhatatlan. És aki mást mond, az elmehet a francba.

– Most azonnal árulja el, hol van Talon, különben… különben…

Miért, különben mit csinálok? Nincsen semmi, amivel Drake-et kényszeríthetném.

Felvonja a szemöldökét.

– Különben mit csinálsz? – ad hangot a saját gondolataimnak.

Ökölbe szorul a kezem, a tehetetlen harag egyre vadabbul kavarog bennem. Már megint gyenge vagyok, tehetetlenül állok egy erős teremtménnyel szemben. A haragtól elvakulva kiütöm a kezéből a whiskyt, mielőtt végiggondolhatnám, hogy mit csinálok. A pohár szilánkokra törik a kandallóban égő farönkön, az ital nyomán lángnyelvek csapnak a magasba. Közvetlenül Drake elé lépek, hogy magamra vonjam a figyelmét. Durva, ösztönös morgás tör fel belőlem félig támadásként, félig figyelmeztetésként. Soha életemben nem adtam még ki ilyen hangot.

Drake szeme elkerekedik, arcán tisztán látszik a meglepetés.

– Hol… van… Talon? – vicsorgok rá.

Ekkor különös dolog történik. Miközben én az érzelmeimen próbálok úrrá lenni, a szobában megmozdulnak az árnyak. Alig észrevehetően hullámzanak végig a padlón és a falakon, lehet, hogy az egészet csak képzelem, de mintha a tündefényfáklyák elhomályosulnának, és egy szívdobbanásnyi időre valami súly nehezedne a szobára. Mintha az visszatartaná a lélegzetét.

A szemem sarkából úgy látom, fekete csíkok szöknek a magasba a sarkokban, mintha egy láthatatlan erő felkavarta volna a sötétet.

Pislogva hátralépek, megrázom a fejem, és amikor újra körbenézek, minden pontosan olyannak tűnik, mint volt. Zavartalan, hétköznapi.

Lehet, hogy Drake így akarta megvillantani az erejét és visszavenni az irányítást. De az is lehet, hogy csak a kimerültség játszik velem. Nem aludtam az éjszaka, és az elmúlt néhány nap nagyon megerőltető volt, nem csoda, hogy az agyam szórakozik.

Nagy levegőt veszek, hogy lenyugodjak, majd visszanézek Drake-re, aki a kirohanásom óta számítóan méreget. Nem tetszik, ahogy rám néz, egy cseppet sem bízom meg benne.

– Talon hazatért – lep meg az egyenes válasszal.

– És egészen pontosan hol van az a „haza”? – kérdezem, és összefonom magam előtt a karom, hogy ne lássa a kezem remegését. Tudom, hogy az árnyak valójában nem mozogtak, de ez mégis emlékeztetett rá, milyen erő lakozik a teremtményekben – és hiányzik belőlem.

Drake halványan elmosolyodik, ami egyáltalán nem nyugtat meg, sőt, csak még gyanakvóbbá tesz. A fotel mellett álló kisszekrény egyik fiókjából tollat és apró jegyzetfüzetet vesz elő, és írás közben vészjóslóan felkuncog.

– Azt azért szeretném látni, mit csinál veled az Arkánus Társaság!

Hogyhogy mit csinál velem? Ez meg mit jelentsen?

Kitépi és átnyújtja nekem a papírlapot.

– Akárhogy is, legalább nem nekem okozol több problémát.

Ezen akár meg is sértődnék, ha érdekelne, mit gondol rólam Drake Brayden.

A papírra pillantok, és a szemöldököm a magasba szökik, amikor meglátom, hová küld: Nagyzordonba. Már hallottam erről a városról, de sokat nem tudok róla, csak annyit, hogy a tenger partján fekszik, legalább félnapi autóútra innen.

Félbe hajtom és sóhajtva zsebre vágom a lapot. Nem gondoltam, hogy ilyen nehéz lesz előkeríteni Talont. Ha egyszer megtalálom, biztosan beszélek a fejével. Vagy labdázom a fejével. Még nem döntöttem el.

– Mi az az Arkánus Társaság? – kérdezem, miközben hátralépek, hogy utat nyissak Drake-nek, aki feláll, egy sötét cseresznyefából készült tálalószekrényhez lép, új italt tölt magának, aztán felhajtja az egészet, és újratölti a poharát.

– Majd megtudod.

Teli poharával visszaül a füles fotelbe, a pattogó tűzre mered, és ezzel tudtomra adja, hogy a találkozó véget ért.

Motyogva köszönetet mondok neki, bár nem tudom, hogy miért. Igazából még tartozik is nekem ennyivel. Ha ő és a Sárkánytanács nem avatkozik közbe, valószínűleg be sem neveztem volna a Káoszba, anélkül pedig Becks sem veszett volna el az emberek világában. De a fotelébe süppedt, félig részeg, óriási házában egyedül gubbasztó Drake annyira szánalmasnak tűnik, hogy a haragom egy része elpárolog. Fejcsóválva távozom. Megelégszem azzal, ha soha többé nem kerülünk egymás útjába. Ennél több jó szándékot nem tudok kipréselni magamból iránta.

Már éppen kilépnék az előcsarnokba, amikor dörgő hangon még utánam szól.

– Vigyázz magadra! Soha nem tudhatod, kik a valódi szövetségeseid.

Hátrapillantva látom, hogy Drake megfordult a fotelben, tekintetünk összevillan, és borsódzni kezd a hátam a hirtelen rám törő balsejtelemtől. Eszembe jut, hogy megkérdezem, mit akar ezzel mondani, de úgyis csak valami rejtelmes választ adna, hogy kiszúrjon velem.

Ezért csak annyit mondok:

– Én mindig vigyázok magamra. – Majd vissza sem nézve kisietek a házból.

2. FEJEZET

Éppen váltóruhát tömködök egy utazótáskába, amikor anyu rám talál a szobámban.

– Mit csinálsz?

Egy pólóval a kezemben megdermedek, majd felnézek. Az ajtóból méregeti a felfordulást és a félig pakolt táskát. Farmert és ejtett vállú pulcsit visel, hosszú, vörös haját kócos kontyba tűzte, az arcán virító koszból ítélve épp a földszinti üzlet poros sarkait takarította. Tekintetében aggodalom és értetlenség tükröződik.

Azt reméltem, le tudok lépni anélkül, hogy magyarázkodnom kelljen. Reggel óta nem beszéltünk, egyszerűen kiosontam a házból, amikor Talon nagybátyjához mentem. Még mindig nem tudnak többet az elmúlt néhány hónap történéseiből, mint amennyit a rendőrség mondott nekik és én megosztottam velük. Az pedig tényleg kevés.

Tudják, hogy beneveztem a Káosz nevű versenyre, és hogy a mágikus elnémítás miatt ezt nem említhettem nekik. Arra rájöttek, hogy a kezem az egyik próbatételen sérült meg, és nagyjából ennyi. Nem beszéltem nekik sem Kerrimről, sem arról, hogy szerinte ember vagyok. Nem tudják, mi történt Becksszel, azt meg pláne nem, hogy most arra akarom kényszeríteni Talont, segítsen eljutni az emberek világába, hogy megkeressem őt.

És ezeket nem is terveztem megosztani velük. Tudom, hogy gyávaság, de észrevétlenül fel akartam szívódni, és egy hátrahagyott levélben elmagyarázni nekik mindent. Leírtam volna, mi történt Becksszel, és hogy elmentem megkeresni őt. Beszámoltam volna Kerrimről meg minden másról is. De most, hogy anyu komoran, a kezét tördelve itt áll előttem, már tudom, hogy ez a tervem füstbe ment.

A nyitott táskába hajítom a pólót, és kihúzom magam.

– Elmegyek, megkeresem Beckset.

A részvéttől ellágyul az arca.

– Jaj, drágám! – Belép a szobámba, meg akar ölelni, de én oldalra lépek, mire leereszti a kezét.

Belesajdul a szívem, amiért ilyen csalódottnak kell látnom őt.

– Te most nem tudsz segíteni – mondja, és maga köré fonja a karját. – Hagyd, hogy a hatóságok végezzék a dolgukat!

A fejemet rázom. Anyu nem érti. A hatóságok nem fogják megtalálni Beckset, mert fogalmuk sincs, hogy hol keressék.

– Te ezt nem érted, anyu. Muszáj mennem.

Folytatom a csomagolást.

– Hagyd ezt abba, Locklyn! – Anyu a kezemre teszi a kezét, hogy megállítson. – Én őszintén…

– Mit tudsz te az őszinteségről? – csattanok fel olyan indulatosan, hogy anyu meglepetten hátrébb lép. Azonnal megbánom, hogy ilyen hangon szóltam hozzá, és azt is, amit mondtam, de mielőtt alkalmam lenne bocsánatot kérni, megjelenik apu.

– Mi folyik itt? – kérdezi.

Hatalmas alakja szinte teljesen betölti a szobám ajtaját. Sötét szeme rólam anyura villan, gyorsan felméri a helyzetet, és azonnal elkomorul, amikor meglátja, hogy könnyek gyűltek a felesége szemébe. Apu általában szelíd és nyájas, kivéve, ha anyut kell megvédenie. Már látom is, hogy felszívja magát.

Nem bírom tovább a szüleim és köztem szikrázó feszültséget, amelytől szinte már levegőt sem kapok. Átszakad bennem egy gát, és mint az üvegből kirobbanó dugó, feltörnek belőlem a szavak.

– Tényleg a ti lányotok vagyok?

Anyu és apu megdermednek, szemük elkerekedik. Rajtam kellemetlen bizsergés hullámzik végig, mintha áram folyna a bőröm alatt. Megdörzsölöm a karom, hogy elűzzem az égető érzést.

Apu jut először szóhoz.

– Locklyn, nem értem, hogy ez...

– Megtudtam – vágok a szavába.

– Mit tudtál meg? – kérdezi halkan, és belép az ajtón.

– Tudom, hogy ember vagyok.

Csend lesz, apu anyura pillant, de a tekintetén továbbra is csak értetlenséget látok.

– Drágám – nyújtja felém a kezét anyu, de aztán elbizonytalanodik. – Nem tudjuk, hogy miről beszélsz.

Egyikükről a másikukra nézek, és hirtelen megkönnyebbülök. Nem is ismerik az „ember” szót, ahogyan én sem tudtam, hogy mit jelent, amikor először hallottam Kerrimtől. És ha ők nem tudnak róla, akkor talán nem is igaz. Talán mégsem ember vagyok. És akkor talán a többi sem igaz, amit Kerrimtől hallottam, talán mégis ők a vér szerinti szüleim.

Lehuppanok az ágyam szélére, és magam elé meredek. Anyu mellém ül, és megfogja a kezem. Sajog és zúg a fejem, nem tudom, attól-e, hogy bevertem a barlang falába, vagy attól, hogy ennyi mindenen mentem keresztül.

Azt viszont megértem, hogy egyedül nem tudom feldolgozni ezt az egészet, ezért nagy levegőt veszek, és mindent elmondok nekik.

Tényleg mindent.

Beszámolok a Káoszról, még arról is, hogy miért neveztem be. Mesélek Árnyhasítóról és Talonról, elmagyarázom, milyen üzletet kötöttem Drake-kel, hogy felszabadítsa Beckset a Sárkánytanács nyomása alól. Elmondom, mi történt a próbatételeken, hogy az egész Kerrim műve volt, és hogy mi zajlott a romvárosban. Beszélek Becksről, a portálról és a másik világról, végül elmondom nekik, hogy Kerrim szerint én ember vagyok. Megállíthatatlanul ömlik belőlem a mondanivaló, akár a vízesés. Amikor az utolsó részletről is beszámoltam, végignézek a szüleimen, és magamban könyörgök nekik, nyugtassanak meg, hogy Kerrim tévedett, és csak véletlen, hogy az emberek világába vezető portál akkor nyílt meg, amikor megérintettem Árnyhasítót. Hogy én nem az a titokzatos „ember” vagyok, akinek Kerrim tartott, hanem valóban, a szó minden értelmében az ő lányuk.

Mert bár a lelkem mélyén mindig is éreztem, hogy más vagyok, azt valószínűleg nem bírnám elviselni, ha nem hozzájuk tartoznék.

Síri csend borul a szobára.

Hagyták, hogy végigmondjak mindent, de attól félek, talán összeroppantak a sok titok súlya alatt, amiket az elmúlt két hónapban őriztem. Anyu keze mintha jéggé változott volna az ujjaim között. Felnézek rájuk, és látom, ahogy néma elhatározásra jutnak.

Apu nagyot sóhajt, és megdörzsöli az arcát, aztán anyu szemébe néz.

– Itt az idő, Zia.

Anyu arca megremeg, aztán összeszorítja az ajkát, és az elhatározás megjelenik a szája sarkában és a szemében. Felém fordul.

A könnytől csillogó, világoszöld szemébe nézve már érzem, hogy nem fog tetszeni, amit mondani készül.

– Tudnod kell, hogy nagyon szeretünk téged – szólal meg halkan –, és nincs semmi, de semmi a világon, amitől ez megváltozna. Ezt ugye tudod?

Bizonytalanul bólintok, de már előre rettegek attól, amit hallani fogok.

Apu közelebb lép, és megnyugtatóan anyu vállára teszi a kezét. Nem tudom, hogy őt próbálja-e bátorítani, vagy saját magát. Valószínűleg mindkettő.

– Anyád azt akarja ezzel mondani – szólal meg –, hogy nem a vérrokonság tesz minket családdá. És akkor sem szerethetnénk téged jobban, ha anyád szült volna.

Ne!

Felugrom, és hátrálni kezdek, amíg az íróasztalomnak nem ütközöm. Rázni kezdem a fejem, mert nem akarom ezt tovább hallgatni.

– Szóval Kerrimnek igaza volt. Nem vagytok a szüleim – hebegek, és még nekem is feltűnik, mennyire érzéketlen a hangom. – Igazából nem a ti lányotok vagyok.

A szívem elfacsarodik, könny szökik a szemembe. A lelkem mélyén tudtam, hogy így van, csak nem akartam elhinni.

Anyu a fejét rázza, feláll, és hozzám siet.

– Nem, Locklyn, nem így van. Te a mi lányunk vagy. Igazából a lányunk vagy. Minden olyan értelemben, ami valóban számít.

– Anyádnak igaza van – teszi hozzá határozottan apu. – Csecsemőkorodtól fogva mi neveltünk téged, és mindig a sajátunkként bántunk veled. A lányunk vagy, és úgy szeretünk téged, ahogyan senki más nem szerethet.

– Akkor miért nem mondtátok el nekem? – nézek rájuk a könnyek fátyolán át. Egy csepp legördül az arcomon.

– Jaj, drágám! – Anyu szorosan a karjába zár, és bár magasabb vagyok nála, most kisgyereknek érzem magam, ahogy elveszek az ölelésében. – Lehet, hogy el kellett volna mondanunk. De nem akartuk, hogy úgy érezd, nem szeretünk és becsülünk teljes szívből.

Rózsa- és sásliliomillat burkol be, anyu természetes illata. Mindig azt hittem, a gesztenyebarna hajam kettejük hajszínének keveréke, de most már tudom, hogy ez nem így van. Ismeretlen teremtményektől örököltem. Jobban mondva ismeretlen emberektől.

Teljes erőmből kapaszkodom anyuba, mert úgy érzem, enélkül szilánkokra hullanék. Titkon még mindig abban reménykedtem, hogy egy nap bennem is feléled a tündemágia, amit tőle örököltem, vagy megkapom a medvealakváltó apám erejét. Arról álmodoztam, hogy a képességükben osztozva közelebb kerülök hozzájuk. Most már tudom, hogy ez a nap soha nem jön el.

Úgy érzem, elveszítettem valamit, ami soha nem is volt az enyém, és ez valahogy még jobban fáj.

Apu a nagy lapátkezével lassan, körkörösen, megnyugtatóan simogatja a hátam.

– Azt terveztük, hogy elmondjuk neked, amint a mágikus erőd feléled – mondja, majd elhallgat, és megköszörüli a torkát. – De miután ez nem történt meg, tudtuk, hogy már így is másnak, kívülállónak érzed magad, és nem akartuk ezt tetézni.

Már mindhármunknak patakzanak a könnyei. Hallgatnak, időt adnak nekem, hogy megértsem, feldolgozzam az igazságot.

Amikor végre elapadnak a könnyeim, és némi súly legördül a szívemről, eleresztenek, és eltávolodnak tőlem néhány lépést. Anyu arca püffedt, valószínűleg pont úgy, mint az enyém, és még apu szeme is vörös. Én mégis valamivel kiegyensúlyozottabbnak érzem magam.

Talán néha össze kell törnöd ahhoz, hogy a darabokból újra összerakd magad.

– Nagyon szeretlek benneteket – pihegek –, és örülök, hogy ti vagytok a szüleim.

Anyu az arca elé kapja a kezét, az orrára és szájára szorítja, miközben némán újra görögni kezdenek a könnyek a szeméből. Apu megöleli őt, könnytől ázott arcán mosoly ragyog.

– Mi is szeretünk, Locklyn. Téged szeretünk a legjobban a világon.

Hiszek nekik.

Ekkor döbbenek rá, hogy ez számukra is rémisztő lehetett. Végig tudták az igazságot, de azt nem sejthették, hogy én hogyan reagálok majd. Talán éppen ezért halogatták ezt a nehéz beszélgetést.

Azt tehát már tudom, hogy nem a vér szerinti gyerekük vagyok, de Kerrim állítását még nem sikerült teljesen megfejtenem.

– Muszáj megkérdeznem – vetem fel –, tudjátok, hogy kik a vér szerinti szüleim? Igaz lehet, amit Mr. Brone, vagyis Kerrim állít, hogy nem is teremtmény vagyok, hanem ember?

Anyu szipogva megtörli kézfejével a szemét.

– Gyere, üljünk le a nappaliban! Sok megbeszélnivalónk van. – Apura pillant. – Ide tudod hozni?

Apu bólint, és kisiet a szobából, én pedig követem anyut a nappaliba, és bekuckózom az ablak mellett álló, kopott bőrkanapéra. Itt, a kedvenc helyemen, a könyvekkel és cserepes növényekkel telepakolt polcok között kissé megnyugszom. Anyu letelepszik mellém, néhány perc múlva pedig csatlakozik hozzánk apu egy apró faládikóval a kezében. Finoman leteszi a dohányzóasztalra, aztán leül velünk szemben a karosszékbe.

– Anyád és én éveken át próbálkoztunk, de nem született gyermekünk – kezd bele, és az arcán még most is látom a régi fájdalom emlékét. Anyu bátorító mosolyára folytatja. – Akkoriban még északon laktunk, közel a nagymamádhoz. Egyik este megkeresett minket valaki azzal, hogy tudja, hogy családot szeretnénk alapítani, és megkérdezte, szeretnénk-e örökbe fogadni egy kisbabát.

– Annyira hirtelen és gyorsan történt minden – veszi át a szót anyu. – Titkos örökbefogadás volt, azt mondták, a csecsemőnek azonnal új otthonra van szüksége, és már minden papírmunkát elvégeztek, csak a beleegyezésünkre várnak. Igent mondtunk, és szinte a következő pillanatban már ott állt valaki az ajtóban egy aprócska csomaggal a karján. Első éjszaka még bölcsőnk sem volt számodra. – Anyu arca beszéd közben fokozatosan felderül. – De nem is számított, mert ez egyszerűen szerelem volt első látásra. Amint megpillantottunk, azonnal tudtuk, hogy soha többé nem eresztünk. Aznap éjjel felváltva tartottunk a karunkban, újra meg újra megszámoltuk a picike, tökéletes kis ujjaidat meg lábujjaidat. Kész csoda voltál, a mi kis csodánk. – Szemében ki nem csordult könny csillog, arcán öröm ragyog.

Apu is mosolyog, és megint könny gyűlik a szemébe.

– A világ legszebb dundi kisbabája voltál. Megmarkoltad az ujjam, de az apró kezeddel még félig sem érted át. Abban a pillanatban tudtuk, hogy téged nekünk szánt a sors, minket pedig neked. És ebben azóta sem kételkedtünk soha.

Anyu kinyújtja a kezét, és letöröl egy könnycseppet az arcomról, ekkor veszem csak észre, hogy én is sírok.

– Kitől kaptatok engem? – kérdezek rá gyenge hangon. – Mit mondtak rólam?

Szüleim borús pillantást váltanak.

– Nem tudjuk – vallja be apu.

– Az meg hogy lehet? – kérdezem zavarodottan.

– Egy tünde nő adott át nekünk, azelőtt soha nem találkoztunk vele. Azt mondta, magadra hagytak, és új otthonra van szükséged. Ott helyben aláírtuk a papírokat, ő pedig nálunk hagyott téged. Soha többé nem láttuk őt.

– Mi van? – Nem sokat tudok az örökbefogadási folyamatról, de az biztos, hogy ennek nem így kellett volna mennie. – Próbáltátok megkeresni?

Anyu bólint.

– Igen, megpróbáltuk. De még kiindulópontunk sem volt, és féltünk, hogy ha túl nagy feltűnést keltünk, valaki még a végén elvisz téged tőlünk.

Hátradőlök a kanapén, a fejemben csak úgy kavarognak a gondolatok.

– És mi van a papírokkal? Nincs ennek valami hivatalos nyoma?

– Magával hozott minden papírt, előkészítve, beleértve a születési anyakönyvi kivonatot is, amin már a mi nevünk szerepelt. Jogi szempontból nézve mindig is a miénk voltál – magyarázza anyu.

– De mi van, ha elraboltak valahonnan, vagy ilyesmi? Mi van, ha a vér szerinti családom keresett? Honnan tudtátok, hogy nem törvénytelen úton kerültem hozzátok?

Anyu rágcsálni kezdi a szája szélét, és apura pillant.

– Igen, ezen el kellett volna gondolkodnunk – ismeri el. – Valószínűleg egy csomó mindent másként kellett volna tennünk, de őszintén szólva itt, bent – mutat a szívére – úgy éreztük, hogy végre minden a legnagyobb rendben van, ezért bele sem gondoltunk ezekbe a részletekbe. Nem sokkal az érkezésed után Örököndbe költöztünk, és mivel még a hajad is olyan volt, mint a kettőnk keveréke, mindenki azt feltételezte, hogy a vér szerinti gyerekünk vagy, mi pedig egyszerűen soha nem javítottuk ki ezt a tévedést.

– Várjunk csak! És mi van nagyival? Ő tudja?

– Igen, a nagyanyád tudja – válaszol anyu. – De rajta kívül senki más. Nincsen sem nagybátyád, sem nagynénéd, és a többi nagyszülőd nem él már. A költözés után új barátokat szereztünk, és megnyitottuk az üzletet.

– Ahogy anyád mondta, még a születési anyakönyvi kivonatodon is a mi nevünk szerepel – teszi hozzá apu –, így hármunkon kívül senki nem tudott az örökbefogadásról.

– Kivéve Kerrimet – nyögöm be, és már képtelen vagyok Mr. Brone-ként gondolni a férfira. Nagyot sóhajtok, és erőnek erejével elfogadom ezt az új helyzetet. – Ezek szerint tehát lehetséges, hogy igazat mondott, és én nem teremtmény vagyok.

– Várjunk csak! – horkant föl apu. – Ezt nem tudhatjuk.

– Biztos nem? – vonom fel a szemöldököm. – Bennem soha nem fejlődött úgy a mágikus erő, ahogy egy teremtményben kellett volna, soha egyetlen orvos nem találta még csak a nyomát sem. Ráadásul a saját szememmel láttam, ahogy a portál megnyílt, amikor megmarkoltam Árnyhasítót. Láttam, ahogy Becks és Kerrim átkelnek rajta, majd becsukódik mögöttük. Ez megtörtént. Szóval minden jel arra utal, hogy az állítása is igaz.

Anyu összefonja az ujjait.

– Annyira sajnálom, hogy mindezen keresztül kellett menned. Ez a Káosz pokoli lehetett. Ha beszélni szeretnél róla, én… – Gyorsan helyesbít, amikor apu megköszörüli a torkát. – ...mi itt vagyunk. És megértem, ha most rögtön nem vagy képes rá, de remélem, egyszer megbocsátod nekünk, amit tettünk.

Megbocsátani? Azt, hogy szeretnek? Hogy felneveltek? Hogy felelősségteljes szülők voltak, akik mindig csak a legjobbat akarták nekem?

Tény, hogy lesokkolt, amikor kiderült, hogy örökbe fogadtak, és nem örültem, hogy ezt mástól kellett megtudnom, de elég érett gondolkodású vagyok ahhoz, hogy megértsem, miért így alakult.

– Lehet, hogy nem értek egyet azzal, hogy csak most mondtátok ezt el, de attól még ugyanúgy szeretlek benneteket. – Látom az arcukon a megkönnyebbülést.

Amit viszont most készülök mondani, annak nem fognak örülni, úgyhogy jobb lesz gyorsan túlesni rajta.

– Köszönöm, hogy őszinték voltatok. Örülök, hogy megbeszéltük, bármilyen nehéz is volt. És amit mondtam, azt komolyan gondoltam: bármi történjék is, ti vagytok a szüleim. Azt is tudom, hogy biztonságban akartok tudni engem, de most el kell mennem.

– El kell menned? – vonja össze a szemöldökét apu.

– Haza kell hoznom Beckset, ehhez pedig meg kell találnom Talont. Ő az egyetlen, aki talán tudja, Árnyhasító nélkül hogyan lehet átjutni abba a világba.

A szüleim tanácstalanul néznek egymásra.

– Nem indulhatsz csak úgy el – győzköd anyu a kezét tördelve. – Ez veszélyes dolog.

– Anyu! – nézek a szemébe. – Nem hagyhatom magára Beckset! Évek óta ismered őt, tudod, hogy akkor is kitartott mellettem, amikor senki, és sosem érdekelte, hogy én más vagyok. Fordított esetben ő a világ végére is elmenne értem.

– De mi lesz az iskolával? – kérdi anyu. – Néhány hét múlva érettségi.

Majdnem felkacagok. Iskola? Kit érdekel most az iskola?

– Majd járok nyári iskolába, és pótérettségizem – válaszolom. Kimondani is rossz, de Becks kedvéért még erre is hajlandó vagyok.

– Azt akarod, hogy csak úgy hagyjuk, hogy elmenj? – kérdez rá apu.

Kihúzom magam.

– Igen, ezt szeretném. Tudom, hogy nem könnyű beleegyeznetek, de hivatalosan néhány hét múlva felnőtt leszek. Muszáj megtennem, nem tarthattok itt. Jobban érezném magam, ha elengednétek, de ha kell, anélkül is elindulok.

– De egyáltalán hogyan...? – tiltakozna anyu, de legnagyobb meglepetésemre apu félbeszakítja.

– Megígéred, hogy hírt adsz magadról, amilyen gyakran csak tudsz?

Apu tekintete mélyen az enyémbe fúródik, én pedig nagyot nyelek, hogy megnyissam az elszorult torkomat.

– Megígérem.

Erre bólint. Arca kemény, akár egy kőből faragott maszk, de a szemén látom, hogy aggódik. De azt is, hogy tudja, hogy meg kell tennem.

Már éppen indulnék, amikor a pillantásom megakad a faládikón, amit apu a beszélgetés kezdetén hozott a nappaliba. Oldalra billentett fejjel méregetem, aztán rámutatok.

– Az valami fontos?

– Ja, tényleg. – Apu felém fordítja a dobozt. – Ez a tiéd. Ezt viselted azon az éjjelen, amikor megérkeztél hozzánk.

– Szereztünk hozzá egy új láncot – mondja anyu bizonytalan mosollyal. – A ballagásodon terveztük odaadni, de azt hiszem, ez megfelelőbb időpont.

Visszaülök, és átveszem aputól a ládikót. Felnyitom a tetejét, és a bársonybélésen egy nyakláncot találok. A vékony láncnál fogva kiveszem a dobozból, és a szemem elé emelem a függőt, egy lila ékkövet. A könnycsepp alakú kő megtöri a fényt, mindenfelé táncoló, vörös sugarakat vetít. Soha nem láttam még ehhez foghatót.

– Ez milyen kő?

– Ami azt illeti, nem tudjuk – válaszol anyu.

– Még csecsemőkorodban több ékszerésznek is megmutattuk, de egyikük sem tudta megállapítani – teszi hozzá apu. – Volt, aki el akarta küldeni valahová bevizsgáltatni, de úgy éreztük, jobb, ha nem adjuk ki a kezünk közül.

A medál önmagában egyszerű, dísztelen, a követ egyetlen aranyfoglalat tartja, amelyen a láncot is átfűzték. Az ékszer jellegzetessége maga a drágakő, amelynek lila színe semmi másra nem hasonlít. Talán csak azért, mert rejthet valamiféle nyomot arról, hogy honnan kerültem ide, de azonnal úgy érzem, mintha mindig is hozzám tartozott volna.

– Imádom.

Nem is tudatosul bennem, hogy mosolygok, amíg a szüleimre nem nézek.

– Örülök neki – mondja apu. – Bárcsak többet tudnánk, hogy válaszolhassunk a kérdéseidre!

Nagy levegőt veszek. Ebben a pillanatban nincsen szükségem válaszokra, most Becks a legfontosabb. De a lelkem mélyére befészkeli magát a remény, hogy menet közben talán saját magamról is megtudok valamit.

3. FEJEZET

Nagyzordonba a leggyorsabban autóval lehet eljutni. Busszal vagy vonattal is mehetnék, de Örököndből nincs közvetlen járat, én pedig nem akarok a kelleténél több időt vesztegetni utazásra. A szüleimnek nincsen második autója, amit elvihetnék, de ismerek valakit, akinek van.

Miután könnyes búcsút veszek anyutól és aputól, és még legalább háromszor megígérem nekik, hogy a lehető leggyakrabban beszámolok a fejleményekről, hátizsákkal a hátamon és vászontáskával a kezemben felugrok a helyi buszra, és kisvártatva már Ensley és Becks háza előtt vagyok. Valószínűleg szólnom kellett volna Ensley-nek, hogy átjövök, de személyesen akarom elmagyarázni neki, miért van szükségem az ikertesója kocsijára. Ennyivel mindenképpen tartozom neki.

Leteszem a ház mellé a táskáimat, hogy ne legyenek szem előtt. Nem akarom, hogy a barátnőm rögtön kiszúrja őket, elő akarom készíteni a beszélgetésnek azt a részét, amelyben elkérem Becks kocsiját. Bekopogok, de szinte még le sem eresztettem a kezem, amikor kitárul előttem az ajtó.

Mr. Ashford, Becks és Ensley apja áll ott reményteljes arckifejezéssel, amely azonnal leolvad az ábrázatáról, amint meglátja, hogy én vagyok az. A csillogás eltűnik a zöld szeméből, amely annyira hasonlít Becksére, hogy azonnal elfacsarodik a szívem.

– Griffin kapitány az? – hallom Mrs. Ashford hangját, még mielőtt kikukkant a férje háta mögül. Az ő tekintete is elsötétül, amint megpillant. – Ó, Locklyn. Csak te vagy az.

Nem veszem rossz néven a csalódottságukat. Mindketten aggódnak. Nem tudják, mi történt a fiukkal. Úgy tűnik, a rendőrségtől várnak segítséget, de így semmire nem jutnak majd.

– Ööö… Ensley itthon van? – nézek egyikükről a másikukra.

Mr. és Mrs. Ashford általában elegánsak és kiegyensúlyozottak, most viszont karikás és beesett a szemük, gyűrött a ruhájuk. Hozzászoktam már, hogy a jövedelmező szépségipari vállalkozás társtulajdonosai mindig dizájnerruhákban, tökéletes frizurával és ragyogó arccal jelennek meg, ezért különösen megrázó ilyen állapotban látni őket.

Mr. Ashford gesztenyebarna haja kócos, mintha rengetegszer beletúrt volna, a gyerekeihez hasonlóan szőke, makulátlan, mézszínű bőrű Mrs. Ashford pedig most is szép ugyan, de mintha egyáltalán nem sminkelt volna. Nem emlékszem, láttam-e valaha a természetes arcát. Így bizonyos tekintetben még fiatalabbnak tűnik, de sokkal elesettebbnek is.

Mr. Ashford sem mutatkozott még előttem melegítőben és pólóban. Ő a B&E Beauty nevű cégük kutatás-fejlesztési részlegét vezeti, ahol a kémia és a mágia segítségével tündeglamúrral átitatott kozmetikumokat alkotnak. A cég vezérigazgatójaként Mrs. Ashford felel az üzleti ügyekért.

Sokat dolgoznak ugyan, és emiatt Becks és Ensley ritkábban találkoznak a szüleikkel, mint én az enyémekkel, de biztosan tudom, hogy rajongásig szeretik és óvják a gyerekeiket. Arcukról és zilált külsejükről lerí, milyen fontos számukra Becks.

– Ensley? – kérdezz vissza Mrs. Ashford, és egy pillanatig zavarodottnak tűnik, mielőtt megrázza a fejét. – Igen, igen. Hát persze. Ne haragudj! Nem aludtam sokat.

Mr. Ashford átkarolja a felesége derekát, és közelebb húzza őt magához, majd egy puszit nyom a feje búbjára.

– Semmi baj, kedvesem. Mindannyian össze vagyunk zavarodva kissé.

Fáj a szívem, hogy ilyennek kell látnom őket, de ez csak megszilárdítja az elhatározásomat.

– Azt hiszem, Ensley a szobájában van – tájékoztat Mr. Ashford.

Bólintok, és elindulok, de megtorpanok.

– Annyira sajnálom. De hiszek benne, hogy Becks épségben hazatér majd – próbálok ígéretet tenni nekik anélkül, hogy elmondanám, én fogom hazahozni a fiukat.

Bizonytalan mosolyukon látszik, hogy nem sikerült meggyőznöm őket.

– Köszönjük, Locklyn. Tudom, milyen jó barátja vagy a gyerekeimnek, és hogy majdnem annyira várod őt haza, mint mi.

Ettől egy kicsit összeszorul a gyomrom, hiszen nyilvánvaló, hogy Becks egy szóval sem említette a szüleinek, hogyan változott meg a viszonyunk az utóbbi időben. Látom a szemükön, hogy fogalmuk sincs, mennyit jelent nekem a fiuk, mennyit jelentünk mi egymásnak. Lehet, hogy nem kellene, de ez mégis rosszulesik.

Azzal nyugtatom magam, hogy Becks valószínűleg meg akarta várni, amíg rendeződnek a dolgok a Sárkánytanáccsal. A szülei nem igazán álltak ki a kényszerpárosítása ellen, és a korombeli fiúk amúgy sem szokták megbeszélni a szüleikkel a szerelmi életüket. Rengeteg teljesen elfogadható magyarázat létezik arra, miért nem szólt nekik rólam, és tényleg nem kellene meglepődnöm azon, hogy a szemükben én csak Becks jóbarátja vagyok. Mégis így érzek.

Udvariasan mosolygok, és bólintok, de közben azon tűnődöm, vajon a torkomat elszorító érzés tényleg meglepetés-e, és nem inkább a szomorúság és a csalódottság kellemetlen keveréke. Elvégre a meglepetés egy egyszerű érzés, amin könnyen túl kellene lépnem, a Becks iránt táplált érzelmeim és a zavaros kapcsolatunk viszont se nem egyszerű, se nem könnyen figyelmen kívül hagyható.

Szinte alvajárva indulok Ensley szobája felé, és amikor az ajtó előtt találom magamat, nem is emlékszem, hogy jutottam oda. Már éppen kopogni akarok, amikor felfigyelek az odabentről kiszűrődő beszélgetésre, és megtorpanok. Ensley hangját azonnal felismerem, de a mély férfihang hallatán megdermedek.

Becks?

A szívem hevesen kalapál, a kilincs felé kapok, és berontok az ajtón, majd kapkodva nézek körül. Ensley az ágya szélén ül kisírt szemmel, mellette pedig egy srác fogja gyengéden a kezét, aki… nem Becks.

Titus?

Nagyokat pislogva meredek a barátnőm szobájában lévő tetovált, fehér hajú tündére. Hát ők meg mióta vannak ennyire jóban?

Amikor tekintetemet sikerül elszakítanom a srácról, és Ensley-re nézek, az ő arcán az enyémhez hasonló meglepetést látok. Gyorsan kihúzza a kezét Titus ujjai közül, és feláll, szőke és kék csíkos haját a füle mögé simítja. Gyakran húz az aktuális lelkiállapotát tükröző színű csíkokat a hajába tündeglamúrral, a mostani viharkék sem tűnik véletlen választásnak.

– Van valami híred? – kérdi türelmetlenül és tele reménnyel.

Összerezzenek, és még jobban megbánom, hogy nem szóltam előre az érkezésemről. Amikor megrázom a fejem, az arca ráncokba gyűrődik, a válla beesik. Úgy érzem, mintha gyomorszájon vágtak volna.

Én tehetek az egészről.

– De van egy tervem – teszem hozzá gyorsan.

Ensley ennek hallatán nem lelkesedik fel annyira, mint szerettem volna, a tekintete inkább merengővé válik. Titus a háta mögé lép, és bár nem érinti meg Ensley-t, valahogy mégis védelmezőnek tűnik, mintha biztosítani akarná a barátnőmet, hogy mindenben támogatja. Nem tudom, miért, de ez kissé idegesít.

Pedig megbízom Titusban. Többé-kevésbé. Úgy-ahogy. De ez a kettejük közötti dolog most összezavar. Egyetlenegyszer találkoztak, mit keres hát akkor a srác Ensley szobájában, és miért szorongatja a kezét? Azok után, hogy kiderült, milyen titkokat rejtegetett Talon, és mennyire megtévesztett engem és a családomat, talán érthető, hogy bizalmatlan vagyok.

– Helló, Titus. Nem számítottam rá, hogy itt találkozunk. – A hangom nem kifejezetten ellenséges, de azért nem is barátságos.

Ensley nem figyel eléggé ahhoz, hogy ez feltűnjön neki, de a srác felvonja a szemöldökét.

– Gondoltam, a Káosz és az elátkozott tőr körüli zűrzavarban nem sok teremtmény van, akinek Ensley kiöntheti a lelkét.

A csudába! Ez meglepően figyelmes tőle.

Hirtelen repedezni kezd a védőfal, amit magam köré húztam. Talonon és rajtam kívül Titus az egyetlen, aki tudja az igazat, legalábbis a nagy részét. Ensley nem beszélhet nyíltan a szüleivel, mert ők nem tudnak sem Árnyhasítóról, sem arról, hogy én ember vagyok, és véletlenül portált nyitottam egy másik világba. Arról meg végképp nem, hogy a fiuk csapdába esett a túloldalon.

Titus nem téved, Ensley-nek szüksége van valakire. Ráadásul valakire, aki nem én vagyok. Bármennyire is védelmezni akarom a barátnőmet, kegyetlenség lenne elmarni mellőle ezt a srácot, aki nélkül csak még magányosabb lenne.

Ensley felé biccentek, aki időközben az ablakhoz ténfergett, és úgy bámul ki rajta, mintha észre sem venné, hogy itt vagyunk.

– Kösz, hogy vigyázol rá.

– Nem gond. – Titus is a barátnőmre pillant, és esküdni mernék, hogy ellágyulnak az arcvonásai. Megköszörüli a torkát, és visszanéz rám. – Te hogy vagy?

Megvonom a vállam.

– Jól vagyok.

– Mintha… megváltoztál volna.

– Hogy érted ezt?

Titus habozik, mielőtt válaszolna.

– Ugye emlékszel, hogy én igazságvizsgáló vagyok?

Kimérten bólintok.

– Általában anélkül is megérzem az igazságot, hogy bevetném a mágiámat. Te viszont fekete lyuk voltál számomra. Egészen eddig.

Összeráncolom a homlokom.

– Ezt hogy érted?

Megrántja a vállát, kissé talán túlságosan is lazán.

– Most először érzékelek rajtad valamit. Egy kis rezdülést csak, de ilyen eddig nem történt. Ami érdekes. Ennyi az egész.

– Mi a terved? – szegezi nekem a kérdést Ensley.

Összerezzenek, mert nem vettem észre, hogy visszatért mellénk.

– A tervem?

– Azt mondtad, van egy terved – emlékeztet. – Gondolom, Becksszel kapcsolatos.

– Ja, persze – válaszolom, és egyelőre elengedem Titus meglepő észrevételét. – Az első lépés, hogy megtalálom Talont.

Ensley először megdermed, aztán elkomorodik a srác említésére. A jelek szerint nem csak én orroltam meg a sötét hajú teremtményre. Vajon a barátnőmben is megfogalmazódott, hogy ez az egész nagyon másképpen végződött volna, ha Talon őszinte velünk? Engem ugyanis nem hagy nyugodni ez a gondolat.

– Mit akarsz tőle? – Éles hangja igazolja a feltételezésemet. Ensley sem szeretné, hogy a jövőben bármi közünk legyen a sráchoz.

– Amikor Kerrimmel beszélt, megemlítette, hogy vannak a két világ között más, több száz éve lezárt átjárók. Talán újra lehet nyitni őket.

– Te meg akarsz próbálni átkelni abba a világba? Az emberekhez?

Bólintok.

– Megkeresem és hazahozom Beckset.

Ensley szeme elkerekedik, és még Titus is látványosan megrökönyödik.

– De ehhez szükségem van Talon segítségére. Semmit nem tudok ezekről a portálokról, sem azt, hogy hol vannak, sem azt, hogy hogy lehet kinyitni őket. És úgy sejtem, hogy pont az a titkos társaság zárta le őket, amelyhez Talonnak is köze van. Én sem örülök neki, de azt hiszem, most ő a legjobb esélyünk, hogy visszahozzuk Beckset.

– Hát akkor menjünk, és kérdezzük meg! – Ensley azonnal felkapja a dzsekijét az egyik szék háttámlájáról, és az ajtó felé indul.

Feltartott kézzel megállítom.

– Ez nem ilyen egyszerű. Már jártam a házánál, nincs ott. A nagybátyja szerint elköltözött.

– Lelépett a városból? – kérdezi rosszallóan Titus.

– Igen. De sikerült kiszednem Drake-ből a címét.

Titus felkacag, és elismerően néz végig rajtam.

– Azt a beszélgetést szívesen kihallgattam volna egy sötét sarokban meghúzódva.

Eszembe jutnak a szoba falain hullámzó, felém nyúló árnyak. Ha Titus tudná!

– Talon Nagyzordonban van, ezért jöttem hozzád. Kölcsön szeretném kérni Becks kocsiját, hogy eljussak oda.

– Arról szó sem lehet – rázza a fejét Ensley.

– De Ens…

– Kizárt, hogy egyedül elengedjelek oda. Veled megyek. – Amikor tiltakozni próbálok, leint. – Nem te vagy az egyetlen, aki válaszokat vár Talontól.

Ebben igaza van, megérdemli, hogy kérdőre vonhassa a fiút. De azt nem tudom, jó ötlet-e magára hagyni a szüleit, akik eltűntnek hiszik Beckset. Amikor ezt felvetem neki, Ensley csak legyint, és azt mondja, a szülei nem foglalkoznak vele, észre sem fogják venni, hogy eltűnt. Ezt erősen kétlem, de nem szólok bele.

– Én is megyek – jelenti be Titus, miközben Ensley ruhákat tömköd egy kis utazótáskába. A kérdő pillantásomra felemeli a kezét. – Talon kevert bele ebbe az egészbe. Most már nyakig benne vagyok, akár tetszik, akár nem.

Nem vitatkozom vele, mert igaza van. És bár nem ismerem annyira, mint szeretném, talán nem is baj, hogy velünk tart. Az újra meg újra Ensley-re tévedő tekintete elárulja, hogy valójában miért szeretne velünk maradni, de ezt sem bánom. A barátnőm nehéz helyzetben van, minden támogatás elkél.

Miután megegyeztünk, hogy majd felvesszük őt otthon, Titus lelép, hogy összeszedje a cuccait. Míg Ensley csomagol, én kimegyek a ház elé a táskáimért, majd a hatállásos garázshoz indulok. Nem kell sokáig várnom a barátnőmre, a garázsajtó hamarosan kinyílik, és kigördül rajta egy piros sportkocsi.

Ensley kinyitja a csomagtartót, én bedobálom a cuccaimat, aztán beülök mellé az anyósülésre.

– Mit mondtál a szüleidnek?

– Csak az igazat – válaszol, miközben kigördül a felhajtón, és kelet felé fordul.

– Komolyan? – szökik a magasba a szemöldököm.

Megvonja a vállát.

– Nagyjából. Azt mondtam, néhány napra elutazom veled, mert egy kis időre ki kell szakadnom ebből az egészből. Nem bánták. És a te szüleid?

Nagy levegőt veszek.

– Ők mindent tudnak.

– Mindent? – Ensley elkerekedett szemmel rám pillant, majd visszafordul az út felé.

– Igen. Tényleg mindent elmondtam nekik. És ők is nekem.

Ensley homloka ráncokba szalad.

– Mármint?

– Kerrim nem hazudott. Nem vagyok a vér szerinti gyerekük. Az örökbefogadásom körülményei, már ha ezt annak lehet nevezni, enyhén szólva gyanúsak.

Ensley elszomorodik, bűntudat felhősíti el a tekintetét.

– Jaj, Lock, annyira sajnálom. Teljesen lefoglalt Becks ügye, nem voltam melletted, hogy támogassalak.

– Ugyan, semmi gond. Oké, elég durva volt megtudni, hogy nem teremtmény vagyok, és örökbe fogadtak, de ez nem a világvége. A szüleim még mindig a szüleim, és én is az vagyok, aki eddig voltam. Ennél sokkal fontosabb, hogy megtaláljuk Beckset.

A barátnőm átnyúl a sebességváltó felett, és megszorítja a kezem.

– Igen, meg akarjuk találni a tesómat, de ez is komoly. Ne mondd nekem, hogy semmit nem érzel! És nehogy azt hidd, hogy miattam el kell fojtanod!

– Őszintén szólva egyszerűen most nincs energiám ezzel foglalkozni. Kedves tőled, de az érzéseimen ráérek akkor agyalni, amikor már Becks biztonságban hazakerült.

Csak úgy tudom egyben tartani magamat, ha nem veszek tudomást a gondjaimról, és most nem fér bele, hogy összezuhanjak.

Ensley arcáról nem tűnik el az aggodalom, de bólint. Lefordulunk a főútról a Titus házához vezető bekötőútra.

A srác a külvárosban lakik, de az Éjpacsirta Akadémia körzetén belül. Eszembe jut, hogy vajon a Káosz előtt miért nem találkoztam vele soha a suliban. Talán idősebb nálunk, bár akkor is össze kellett volna futnunk az Éjpacsirtában. Vagy nemrég költözött ide?

A bekötőút hosszan kanyarog a fák és bokrok között, mielőtt feltárul előttünk egy hatalmas kúria látványa. Zöld és bordó borostyán kúszik a külső falakon, lila akác csorog a párkányról. A kert kissé elvadultnak tűnik, de már leszállt az éj, így a sötétben nem látom tisztán. A főbejárat két oldalán lógó gázlámpás ad némi meleg fényt, amiben az épület és környéke ősinek és gyönyörűnek tűnik, mintha egy meséből csöppent volna ide.

– Itt lakik Titus? – ámulok. Nem tudom, miért, de ennél sokkal modernebbnek képzeltem az otthonát.

– Ezt a címet adta meg.

Még ki sem szálltunk a kocsiból, már nyílik a ház ajtaja, és kirobog rajta Titus egy hátizsákkal a vállán. Kinyitja a csomagtartót, bedobja a táskáját, én pedig kiszállok, hogy beengedjem a hátsó ülésre, de gyorsan rádöbbenek, hogy ő oda nem fog beférni. Fájdalmas sóhajjal magam mászom be hátulra. Néha tényleg gáz vertikálisan visszamaradottnak lenni.

– Mit szóltak a szüleid, hogy elutazol? – kérdezem, miközben Ensley a kocsival a főút felé veszi az irányt.

– Semmit – veti hátra Titus, és csak a nógató pillantásomra folytatja. – Nem a szüleimmel élek.

Tátva marad a szám.

– Tök egyedül élsz ebben a hatalmas házban?

Megvonja a vállát.

– A családunk ingatlana.

Megfordulok az ülésen, hogy alaposabban megnézzem magamnak az épületet, de már túl messze járunk. A ház maga nem olyan irdatlan nagy, mint Ensley-éké vagy Drake-é, de így is tekintélyes, főleg egyetlen lakó számára.

Miközben Nagyzordon felé haladva elhagyjuk Örököndöt, kérdések egész sorát zúdítom Titusra.

– Hány éves vagy?

– Tizenkilenc.

– Egyetemre jársz?

– Nem.

– Hova jártál gimibe?

– Magántanáraim voltak.

– Mióta élsz Örököndben?

– Majdnem egy éve.

– Miért költöztél ide?

– Családi okból.

És így tovább. Sokat nem sikerül kiszednem belőle, de többórás út áll még előttünk, és én minden percét ki szándékozom használni a vallatásra.

4. FEJEZET

A nagy vallatás nem a tervek szerint alakul. Egy ideig nyaggatom a srácot, aki egyszavas válaszokat ad a kérdéseimre, de a kocsi monoton zúgása, ringása és a sötétség miatt hamar elnyom az álom. Arcomat az ablaküvegnek támasztva, fel-felriadva szunyókálok néhány óráig.

Halk duruzsolásra ébredek. Már pirkad, az ég sötétjébe világosabb levendulaszín vegyül. Most Titus vezet, Ensley közel hajol hozzá, úgy beszélgetnek csendesen.

Ennyit a vallatói képességeimről. Azt is simán átaludtam, hogy megálltunk, és sofőrt cseréltünk.

Már éppen fel akarok ülni és megkérdezni, merre járunk, amikor Titus megemlíti a nevemet, és megkérdezi, milyen teremtmények a szüleim. Lélegzet-visszafojtva várom, vajon Ensley mit válaszol. Nem azért, mintha titok lenne, hogy tünde és medvealakváltó a két szülőm, hanem mert kíváncsi vagyok, vajon szóba hozza-e az ember dolgot. Jobban mondva az állítólagos ember mivoltomat.

– Az anyja tünde, az apja pedig medvealakváltó – közli végül. – Miért kérdezed?

Ez az, Titus, miért kérdezed?

A srác egy futó pillantást vet rá.

– Leginkább csak kíváncsiságból. Különös, hogy még nem éledtek fel a képességei. Ilyenről még nem is hallottam.

Feszülten, dermedten várom, mit mond erre Ensley.

– Az orvosok szerint már feléledtek, csak olyan gyengék, hogy nem lehet kimutatni – ismétli barátnőm a magyarázatot, amit gyerekkorom óta igyekszem beadni mindenkinek.

Titus egy teljes percig némán gondolkodik, mielőtt megszólal.

– Szerintem nem erről van szó.

– Ezt hogy érted?

– Azt hiszem, éppen most élednek fel a képességei.

– Mi van? – csattan fel Ensley szinte bántóan éles hangon.

Pontosan! Mi van?!

Minden izmom pattanásig feszül, úgy várom, hogy a srác elárulja, miért gondolja ezt. Ő a fejét csóválja.

– Valami megváltozott benne. Amikor megérzem, hogy valaki igazat mond-e, az igazságvizsgáló képességem felvillantja előttem a teremtmények mágiáját, a képességük egy-egy rezzenését. Locklyn felől eddig csak fekete űrt tapasztaltam, most viszont látok benne egy szikrát.

– És ebből arra következtetsz, hogy most élednek a képességei? – faggatózik Ensley óvatosan, mert tudja, milyen veszélyes terepre tévedtek. Titusnak ugyanis fogalma sincs, hogy én egy másik, alapvetően mágia nélküli fajhoz tartozom.

– Az igazságvizsgáló képesség a mágiához kötődik – magyarázza a fiú. – A gyerekeken sem érzékelek semmit, mert még nem éledt fel a mágiájuk. Locklyn sem zavart különösebben, hiszen hozzászoktam, hogy van, akin kevésbé igazodom ki. De amikor a szobádban azt állította, hogy jól van, azonnal tudtam, hogy hazudik. – Jelentőségteljesen a barátnőmre pillant.

Ensley elhúzza a száját.

– Azt mágia nélkül sem nehéz kitalálni, hogy nincs jól. Ki lenne az a helyében? Én sem vagyok jól.

A srác arca ellágyul, süt róla a részvét. Egy pillanatra elengedi a kormányt, megfogja és röviden megszorítja Ensley kezét. Aztán megvonja a vállát.

– Lehet, hogy tévedek. Ez csak egy elmélet.

Témát váltanak, és arról kezdenek beszélgetni, vajon megálljunk-e enni valamit, én pedig néhány perc múlva úgy teszek, mintha akkor ébrednék.

– Mennyi az idő? – kérdezem ásítva, és remélem, hogy nem játszom túl a szerepem.

Ensley hátrafordul az ülésen, és rám néz.

– Mindjárt reggel hat.

Ez azt jelenti, hogy kis híján tizenkét órája úton vagyunk, így hamarosan meg kell érkeznünk.

– Úgy egy óra múlva odaérünk – mondja barátnőm, mintha olvasna a gondolataimban. – Megálljunk előtte reggelizni?

Semmi kedvem késlekedni, minél közelebb járunk a célunkhoz, annál inkább szétfeszít az izgalom. De valószínűleg nem lenne jó ötlet kora reggel berobbanni oda, ezért megegyezünk, hogy a városba érve pihenőt tartunk, bekapunk valamit, és utána indulunk tovább.

Nagyzordon még Örököndnél is idősebb település. Mindkettőt nagyon régen alapították, de ez a hely a kőből rakott épületeivel és tornyaival még ősibbnek látszik. Az Éjpacsirta Akadémia épülete kirí az első telepesek idejéből származó házak közül, Nagyzordonban viszont egyértelműen a neogótikus építészet a jellemző.

A főútról lekanyarodva megállunk egy apró kávézó parkolójában. Ensley tűzpiros sportkocsija feltűnően virít az épületek szürke kőfalai között. Kinyújtóztatom a szűk ülésen elgémberedett tagjaimat, és a kávé és péksütemények reményében követem a többieket.

A vörös, göndör hajú, húszas éveinek végén vagy harmincas éveinek elején járó, csinos tünde barista beszélgetésbe elegyedik velünk, miközben az italainkat készíti. Megkérdi, hogy csak átutazóban vagyunk-e, Ensley pedig mintegy mellékesen megemlíti, hogy a Talon nevű barátunkhoz jöttünk látogatóba. Erre egy csapásra megváltozik a hangulat, a lány arcáról leolvad a barátságos mosoly. Egy pillanat múlva összeszedi magát, és felajánlja, hogy rajzol egy térképet, mert anélkül nem találnánk oda a mellékutakon.

Végig segítőkész és udvarias marad, de valahogy zárkózottnak és távolságtartónak tűnik, mintha valami tiltott témát vetettünk volna fel.

Köszönetet mondunk neki az italokért és a tájékoztatásért, aztán gyorsan lelépünk.

Miután bekászálódtunk a kocsiba, Ensley hátrafordul az ülésen.

– Láttátok az arcát, amikor meghallotta Talon nevét?

Bólintok.

– Igen, az rém fura volt.

– Lehet, hogy jelentéktelen dolog – jegyzi meg Titus. – Talán csak járt vele, vagy valami más köze volt hozzá régen, és kíváncsi, hogy miért keresi most őt két lány.

Elhúzom a szám.

– A csaj legalább tíz évvel idősebb Talonnál.

Titus megvonja a vállát.

– Aki viszont nagy játékos.

Idegesen összerándulok, és rá kell harapnom az ajkamra, hogy ne szóljak be Titusnak, pedig igazából nem is rá haragszom.

„Amikor végre megcsókoljuk egymást, az nem azért lesz, hogy valakit féltékennyé tegyünk, hanem mert egyetlen másodpercig sem bírjuk már ki anélkül, hogy éreznénk a másik szájának ízét. Én türelmes teremtmény vagyok, Szeplős. Kivárom.”

Nagy játékos, az már igaz.

A vaníliatea a kezemben hirtelen már nem édes, hanem inkább gejl, a croissant-om pedig akár féltégla is lehetne, teljesen elment tőle az étvágyam.

– Csak induljunk Talon házához! – nyögöm be.

Ensley Titushoz fordul, ő bólint, beindítja az autót, és kivisz minket Nagyzordon belvárosából.

5. FEJEZET

A barista rajzolt térképe nélkül soha nem találtuk volna meg Talon házát. Nekem már az is megfordult a fejemben, vajon Drake tudta-e, hogy a tőle kapott címmel gyakorlatilag semmire sem megyek, és Örököndön röhög-e éppen a markába.

Az nevet igazán, aki utoljára nevet, mert a tünde részletesen jelölt a térképen minden tájékozódási pontot. A lila indákkal befutott szikla mellett éles jobbkanyart veszünk, követjük az ösvénynél alig szélesebb földutat, átfurakszunk kocsival a két fűzfa között, aminek ágai az autó tetejét súrolják, majd végighajtunk a fasorral szegélyezett, macskaköves, végtelennek tűnő úton, és végül begördülünk Talon otthona elé. Kikászálódunk Ensley sportkocsijából, és felnézünk az épületre. Aztán feljebb. És még feljebb.

Egy viccel felér háznak hívni az épületet, amely egy igazi erőd, nem utánzat, mint Drake minivára. Mind a négy sarkán szögletes bástya mered, közöttük szürke várfallal körbevett várudvar látszik a boltíves kapun keresztül. Csak a várárok hiányzik.

– Ez durva – ámul Ensley az egyik bástyát méregetve. – Nem is tudtam, hogy az országnak ezen a részén ilyen ősi épületek is állnak.

– Lehet, hogy csak annak tűnik – vetem fel.

Titus a fejét csóválja, nyilvánvalóan nem győztem meg.

– Gyertek! – lendítem mozgásba őket. – Nézzük meg, hogy van-e itthon valaki!

A várfal külső része meglepően tiszta, sem borostyán, sem moha nem kapaszkodik rajta, ami arra utal, hogy valaki lelkiismeretesen karbantartja az épületet. A boltíves kapun keresztül a várudvarra sétálunk, a cipőnk kopog a macskakövön. Nem találunk egyértelmű főbejáratot, amin bekopoghatnánk, helyette több kisebb épület alkotja a vár belső terét. Egyikből sem szűrődik ki fény vagy hang, ami elárulná, hogy merre induljunk.

– Különváljunk? – veti fel Ensley.

Máskor erre nemet mondanék, de most túl izgatott vagyok, meg kell találnom Talont, és szétszéledve gyorsabban át tudjuk kutatni ezt a hatalmas helyet. Különben sem a Káoszban vagyunk már, itt nem fenyeget veszély… remélem.

Hárman három irányba indulunk. Én a délnyugati oldalon kezdek, de egy hirtelen késztetéstől hajtva megfordulok, és egy perccel később a sarki bástya mellett nyíló, fekete vasajtó előtt találom magam. Lenyomom a kilincset, és amikor enged, benyitok.

Amint belépek, bokszzsákon pufogó öklök ismerős zaja üti meg a fülem.

Egy kétemelet magas, de hosszú és szűk, nyitott térben találom magam, amelyben edzőtermi eszközök kavalkádja hever mindenfelé: súlyok, erőgépek, tatami és gyakorlóbábuk. Ezeken azonban gyorsan átsiklik a tekintetem, mert a terem belső végében megpillantok valamit.

Jobban mondva valakit.

Bizsergés suhan át a testemen Talon látványától. Félmeztelenül és mezítláb, egy szál melegítőalsóban püföli a nehéz bokszzsákot, izmai hullámzanak a tompa fényben csillogó bőre alatt, ahogyan könyörtelenül, fáradhatatlanul csap le ököllel, könyékkel és térddel.

Háttal áll nekem, és fülhallgató van a fülében, ezért nem vesz észre, így egy ideig csak állok, és figyelem, bámulom őt, miközben megrohamoznak az emlékek. Nem készültem fel rá, hogy a látványa ennyire megráz majd.

Minden emlék egyszerre tör rám. Kerrim, a portál, a dermesztő pánik, amely eltöltött, amikor ráébredtem, mit jelent, hogy Árnyhasítót a kezemben tartom: hogy ezzel gyakorlatilag Talon halálos ítéletét írtam alá. A mágia összekötött minket, és elszívta az életerejét. Megpróbáltam átjuttatni őt a portálon, hogy megszakítsam a kettőnk közötti kapcsolatot, de minden tervem dugába dőlt, amikor Kerrim áttaszította az átjárón Beckset, és ő is utánament, mielőtt mi odaérhettünk volna.

Annak az éjszakának az emléke lüktető sebet vágott az elmémen, és most az sem hozza el a várt megnyugvást, hogy épségben látom Talont. A fájdalom továbbra is bennem ég.

Talon itt edz, mintha mi sem történt volna, mintha nem halt volna meg kis híján miattam, mintha nem titkolta volna el előlem a mindent alapjaiban megváltoztató tényeket, és mintha nem tűnt volna el nyom nélkül, amikor a legnagyobb szükségem lett volna rá.

Két késztetés viaskodik bennem: az egyik arra sarkall, hogy odarohanjak, és faggatni kezdjem, a másik sürget, hogy hátráljak ki a teremből, mintha nem találtam volna meg.

És van egy harmadik, még rettenetesebb érzés bennem, amiről inkább nem is vagyok hajlandó tudomást venni: hogy a lelkem mélyén vonz valami hozzá.

Szörnyű, hogy Talon puszta látványa feldühít, sajgó fájdalmat okoz a lelkemben, és felidéz bennem mindent, amit annyira igyekeztem elfojtani.

De nem sétálhatok ki innen. Akár tetszik, akár nem, szükségem van rá, ő pedig akár akarja, akár nem, segíteni fog. Ennyivel tartozik nekem.

A fal mellett araszolva indulok felé. Már majdnem odaérek hozzá a terem végébe, amikor hirtelen megtorpan, lekap egy tőrt a fali konzolról, majd anélkül, hogy odanézne, elhajítja. A fegyver pörögve suhan egyenesen felém.

Összerezzenni is alig marad időm, mielőtt a penge a fejem mellett néhány centire mélyen a kövek közé ékelődik.

Talon kirántja a fülhallgatóját, és úgy mered rám, mintha nem hinne a szemének.

– Szepl…? – kiált fel, de elharapja a szó végét. Amikor utoljára találkoztunk, ráförmedtem, hogy ne szólítson így. – Mi a fenét keresel itt?

– El se hiszem, hogy megdobtál egy tőrrel! – bámulok az arcom mellett meredő fegyverre. – Meg is ölhettél volna!

Megragadom a markolatot, és megpróbálom kirántani a fegyvert a falból, de a tőr nem mozdul, mélyebben fúródott a téglák közé, mint gondoltam. A tarkómon viszont feláll a szőr, ezért megperdülök, és közvetlenül szemben találom magam Talonnal.