A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The List

First published in the United States in 2025 by Grand Central Publishing

Fordította: Komló Zoltán

Copyright © 2025 by Steve Berry

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2026

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Szerkesztő: Ujházy Kata

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Kótai Kata

ISBN 978-963-566-976-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Richard L. Daley-nek
Köszönöm

Mert mit használ az embernek,
ha az egész világot megnyeri,
lelkében pedig kárt vall?{1}

MÁRK 8:36

KÉT ÉVVEL EZELŐTT

PROLÓGUS

Öregembereket ölni olyan, mint palackokat lelövöldözni egy farönkről.

Nem nagyon köti le az ember figyelmét.

Ráadásul késik a Prioritás.

Pedig az aktában kifejezetten az szerepelt, hogy az öregember minden pénteken óraműpontossággal reggel hat és hat harminc között érkezik. Olyan kiszámítható volt, akárcsak az a bögölyraj, mely fél órája berajzott, és azóta is az idegeire megy.

Csak ma nem.

A vén hülye úgy döntött, hogy pont most pénteken fog késni.

Na persze, ha tényleg lett volna mire várni – a sikeres vadászat mámoros izgalmára, meg hasonló baromságokra –, akkor a tikkasztó augusztusi kánikulában idáig eltöltött egy óra nem is lett volna olyan rossz.

Leeresztette a távcsövet, és a nyugodt, békés tájra koncentrált. A tó északkeleti partján burjánzó loncok, fűrészpálmák és homoki fenyők jó fedezéket nyújtottak neki, terepszínű ruhája tökéletesen beleolvadt a környezetébe. Előtte a Brooks-patak kanyargott, azon túl a Sas-tó.

Ha minden jól megy, néhány percen belül túl lesz rajta.

Az öregember megmarkolta a gázkart, és a könnyű csónakkal végigszáguldott a Sas-tavon. A közel hat négyzetkilométeres medencét a felesége az ő kacskaringós szeretőjének hívta. Találó. Már csaknem harminc éve annak, hogy végignézte, ahogy a buldózerek meg a kotrógépek kivájják a partjait, és a földet, amelyen egykor fenyőfák meg szójababtövek nőttek, egész Georgiában széthordták feltöltésnek. Az ottmaradt terjedelmes bányagödör végül megtelt vízzel, és könnyedén beazonosítható kék pacává vált az állam térképén.

Rögtön az elején rabul ejtette, és az elsők között indult felfedezni az érintetlen területet, remélve, hogy egy napon a Sas-tó nyugodt vizének megnyugtató vakondszürkéje lesz majd az utolsó látvány, mely megfáradt mogyoróbarna szeme elé tárul.

Szemügyre vette a kora reggeli égboltot. Még legalább egy óra, mire a nap a keleti parton emelkedő legmagasabb fenyők fölé ér. Sehol egy felhő a láthatáron, az utolsó napok komisz égiháborúira már csak a vastag, nyirkos páratakaró emlékeztetett. De a madarak és a levelibékák szemlátomást fütyültek rá. Akárcsak a rovarok.

Akárcsak ő.

Elöl meglátta az ismerős rést a parton.

Elengedte a gázkart.

A motor alapjáratra váltott, a csónak lassulva siklott tovább. Tudta, hogy a Woods megyei horgászok zöme négyféle praktikus okból is kerüli a Brooks-patakot. Szűk a hely – egyik parttól a másikig csupán négy és fél méter. Tele van szúnyogokkal meg böglyökkel. Az év nagyobbik részében elviselhetetlenül forró és nyirkos.

Na és a faágak erdeje.

Az egész térség fölé fekete tölgyek girbegurba, vaskos ágai vonnak barikádot. A fakéreg és a víz között szűk a hely, nagyjából egyméternyi, csak egy bizonyos méretű és formájú csónak fér el, mint amilyen az ő lapos fenekű motorosa, amelyet kifejezetten a Brooks-patakhoz vett három éve.

Hagyta leállni a motort, majd az orrba szerelt fél lóerős trolling motort használva araszolt előrefelé.

Közeledtek az ágak.

A harminc év alatt, amióta ide jár, megtanulta, hogy pontosan mikor és mennyi ideig kell lebuknia. A patak a torlaszon túl még tizennyolc méter hosszan kanyarog a szárazföld belseje felé, majd egy zárt tavacskává szélesedik, ahol tudta, hogy Georgia középső részének legjobb horgászhelye vár rá.

Meglátta az öregembert.

Már rohadtul ideje volt.

Nyavalyás hőség. Bogarak. Mérges szömörce. Tegnap legalább volt légkondicionálás, bár az a hetvenéves bányarém egész idő alatt vergődött. Azért mégis szerette, ha egy kicsit ellenállnak. Feldobja a dolgot. Kihívást jelent. De ne túlságosan. A zúzódások, a horzsolások, a vér, a DNS, az ujjlenyomatok. Mind-mind bizonyíték, amelyek nagyon is el tudják rontani a mulatságot.

Megcsóválta a fejét.

Az emberek olyan rohadtul kiszámíthatóak.

Pontos időbeosztás szerint élik az egész életüket, egyáltalán nem érzékelik a rendszerességgel járó veszélyeket. Vegyük például ezt a Prioritást. Ha esett, ha fújt, minden pénteken vízre tette a csónakját a megyei stégnél, és egyenesen a Brooks-patakhoz robogott. Még a Sas-tavon át vezető útvonala sem volt kérdéses egyetlen percig sem. Mint valami északkeleti irányba tartó, láthatatlan autóút, mindig közvetlenül hajnalhasadás után indult, és ebédidőig maradt. Rendszerint négy-öt sügért vitt haza. Néha egy harcsát is. Az ember azt hinné, hogy hébe-hóba változtat a rutinján. Esetleg kipróbálja a délnyugati partot, vagy a tó keleti szélét. De nem. Ha péntek, akkor csak a Brooks-patak jöhet szóba.

Az ördögbe is, mennyire szerette a szokások rabjait!

Az öreg még egy pillantást vetett a kora reggeli égboltra. A narancs és a sárga árnyalatait egykettőre felváltotta az azúrkék. Micsoda szépnek ígérkező nyári nap. Nincs is jobb a reggeli pecázásnál, hétköznap, rögtön pirkadat után, egyes-egyedül.

Odanyúlt, és megmarkolta a kedvenc pergetőbotját. Évekkel ezelőtt egy hónapjába telt, mire kifarigcsált egyet nádból. Manapság már mindenütt kapható, profi módon készítik könnyű, rugalmas műanyagból. Lassan megkötötte az apjától tanult spéci duplaszálas clinch csomót, ügyelve rá, hogy a végén szorosan rögzítse a süllyedő Rapala műcsalit. Olyan alakú és színű volt, mint egy kis keszeg, ideális kísértés egy félig vak, falánk sügér számára.

Kipróbálta a háromágú horgot, elöl, hátul és rájuk merőlegesen.

Hegyesek. Kapásra készek.

Kinyújtotta a csónakból a fekete botot, és szép finoman az elsimult felszín alá eresztette a műhalat. A Brooks-patakban korán a legjobb pecázni. Délre, miután a nap már felforrósította a langyos vizet, a hőség a hűs tófenékre kergeti a halakat. Ilyenkor, rögtön pirkadat után, tökéletesek a viszonyok, és az öreg most merőn figyelte a patak keleti partjában nyíló fekete hasadékokat. Amikor a Woods Megyei Sügéregyesülettől kétszer is elnyerte az Arany Pecabotot, a kifogott pisztrángsügér azokból a hasadékokból jött elő.

A műcsali lemerült.

Nagyon finoman azzal fokozta a csábítást, hogy le-föl mozgatta a botot, amitől a csobbanó műanyagdarab úgy nézett ki, mint egy fiatal keszeg, amelyik a vízfelszínt kémleli önfeledten. Nem fog sokáig tartani. Sosem tart sokáig. Az a trükkje, hogy tudni kell csobbantani. Ha túl erősen csinálja, azzal elriasztja a sügért. Ha túl gyengén, akkor nem figyel föl rá.

A zsinór erősen megfeszült.

Az öreg erősebben markolta a botot, és kivárt, hagyta, hogy mélyen beakadjanak a horgok. Ha túl hamar ránt rajta, csak az üres csali marad rajta. Amikor érezte, hogy a horgok már tartanak, kirántotta az őrjöngő halat, és beemelte a csónakba.

Atyavilág, hogy imádja a pergető horgászást!

A bakancsával leszorította a vergődő sügért, és egyik ujját a kopoltyúba dugta. Óvatosan kiszedte a horgokat, és megcsodálta a fogást. Négy font. Talán öt.

Kitűnő filé lesz belőle.

Készen állt.

Időnként azt kívánta, bárcsak kitekerhetné a nyakukat. Mennyivel egyszerűbb lenne, és ezerszer kevesebb vesződséggel járna. A feltűnésmentes halálhoz képzelőerő, gondolkodás és kreativitás szükséges. Rá kell érezni, hogyan lehet a várhatót a váratlannal elegyíteni.

Olyan ez, mint valami művészeti forma.

A helyzetet tökéletesen meg kellett rendezni a Prioritás számára.

Az öreg a halhűtőtáskába dobta a fogást, majd a csónak pereme fölött áthajolva leöblítette a kezéről a halnyálkát. Aztán egy másik hűtőtáskába nyúlt egy almáért. Elaludt, és rohanvást jött el otthonról, nem jutott rá ideje, hogy bekapja a szokásos tál zabpelyhet kávéval.

A feje fölött fecskék és poszáták röpdöstek fáról fára, a maguk reggelije után kutatva. Kellemes loncillat kísérte a nektárt csenő méheket. Évekkel ezelőtt kellett volna itt egy telket vásárolnia, még mielőtt a tóparti ingatlanok ára az egekbe szökött. De a lakóhelyek számát azóta is minimálisra korlátozza a megfelelő vízellátás, a szennyvízvezetékek és a kövezett utak hiánya. Főleg itt, az északkeleti parton. Körös-körül kilométereken át semmi egyéb, csak keleti sárgafenyő.

Elrágcsálta az almát, és ahogy mindig, a lerágott csutkát oda hajította a vízbe, ahová a csalit készült visszatenni.

Ez mindig odavonzott egy halat.

Bottal a kezében újra a víz fölé nyújtotta a csalit.

A kezeslábasa zsebében kotorászva talált egy csomag Doublemint rágót. Egy lapot a szájába gyűrt, hogy felfrissítse a szája ízét. Ez szinte már feltételes reakció volt. Halál és kiszáradt száj.

Megszokás?

Elvigyorodott a dolog iróniáján.

Aztán újra a tőle ötvenméternyire a csónakban ülő öregre függesztette a szemét. Eltelt egy perc. Egy apró csuklómozdulattal jelzett, és a mellette álló segédje ebből tudta, hogy mi a dolga.

Az időzítés nagyon fontos.

Semmi szokatlan, kivéve…

Az öreg csörtetést hallott szemből, a túlsó part sűrű bozótja közül, túl azon a ponton, ahol a patak a tavacskát elhagyva a szárazföld belseje felé kanyargott tovább. Abban az erdőben ritkán jártak emberek, úgyhogy kíváncsi lett, vajon szarvas, vaddisznó vagy barnamedve-e a látogató. A vízen túl tizenöt méterrel arrébb aprócska tóparttá ritkult a növényzet. Az öreg mereven bámulta a mögötte lévő erdőt, és meglátta egy vadászmellény narancsszínét.

– Hé! – szólalt meg egy férfihang. – Maga ott. Egy kis segítség kellene.

Az öreg visszarántotta a csónakba a pergetőbotot.

– Kérem, ne hagyjon itt – mondta a hang.

Egy férfi bukkant elő a sűrűből káromkodva, miután a víz szélén belegabalyodott egy tüskés szederbokorba.

– Mi a baj? – kérdezte az öreg.

– A barátomról van szó. Vaddisznóra vadásztunk, és megbotlott. Egy rohadt fűrészpálma gyökerében. Azt hiszem, eltört a lába. Nem tudom őt visszacipelni a teherautóig. Arra gondoltam, hogy esetleg felvehetné a csónakjára, és majd ott találkozunk, ahol maga mondja.

Az öreg szemügyre vette a vadászt. Jó harmincas lehetett, szögletes állkapoccsal, simára borotvált arccal. Egy idegen. De hát Georgia déli meg középső részéről rengetegen utaznak ide Woods megyébe vadászni. Az biztos, hogy az alkalomhoz illően öltözött fel. A rikító narancssárga mellény alatt kerek nyakú póló. Zömök lábát terepszínű nadrág takarta. Sáros bakancs. Fekete kesztyű.

– Tud járni? – kérdezte az öreg.

– Aligha – felelte a vadász, miközben lihegve próbált levegőhöz jutni. – De azt hiszem, ide tudom hozni, ha segít nekem betenni a csónakba.

– Menjen. Átjövök.

A vadász visszament az erdőbe.

Az öreg a két hűtőtáskát, a szerelékes dobozt meg a tartalék benzineskannát a csónak fara felé csúsztatta, aztán az evezőért nyúlt, és lassan a tisztás felé evezett, ahol a vadász most éppen megállt.

A csónak orrát a partra futtatta, és kimászott, hogy ott várjon.

Pár perc múlva a vadász, akivel az előbb beszélt, egy csaknem ugyanúgy öltözött férfit támogatva közeledett. A másik férfi idősebbnek, nagyobb darabnak látszott, és még a társa segítségével is nehezére esett a járás, többször is felkiáltott, miközben a bozótoson átvergődtek. Az öreg a csónak mellett várta meg, hogy előkerüljenek a sűrűből, aztán előreindult, hogy segítsen.

A sérült lábú vadász a hajánál fogva megragadta.

Az öreg nyaka hátrabicsaklott.

Fájdalom hasított a gerincébe.

Egy másik kéz az arcára terült. Hideg rongyot érzett, és valami émelyítő szagot, mint a napon száradó halbelsőség. Szemét a vadászéra szegezte, amely acélszürke volt indigókék beütéssel. Ijesztően örömteli pillantást vetett rá. A szorítás erősödött. Már szédült a szagtól. A térde elerőtlenedett, aztán megbicsaklott. A puha talajra rogyott, és utoljára még lopva fölfelé pillantott.

Aztán minden elhomályosult.

A férfi a farzsebéből előhalászta a walkie-talkie-t, és jelentett:

– Megvan. Bemegyünk.

Nem lehetett ugyan látni, de ő tudta, hogy a Brooks-patak torkolatában éppen egy másik csónak siklott pozícióba, és a benne ülő azért van ott, hogy a barna vízbe csali nélkül bevetett zsinór mellett őrködjön, készenlétben tartva a walkie-talkie-t, ha netán figyelmeztetésre lenne szükség. A férfi lerántotta fekete bőrkesztyűjét, amely alól gumikesztyű tűnt elő. A segédje ugyanígy tett. Ketten együtt felemelték az öreget, és betették a csónakba. Aztán vizet fröcsköltek a partra, az átázott talajt száraz pálmalevelekkel elsimították, minden nyomot eltüntetve maguk után.

Az öregember testén átmászva beszállt a csónakba, és arccal hátrafelé leült. A segédje követte, de ő az orr közelében maradt. A férfi beevezett a tavacskába, és a merítőháló segítségével kihalászta a vízből az almacsutkát. Futólag ránézett, hogy maradt-e rajta egy jó falatnyi, de a vén hülye a magházig befalta a húsát. A csutkát az öreg szájába tömte, aztán a tó irányába bekormányozta a csónakot a patakba.

Túljutott a kiálló ágakon, és a patak torkolata felé siklott. Ekkor feltűnt egy másik segéd is, aki a csónak irányába kémlelt. Diszkréten jelezte, hogy minden rendben. A férfi félrelökte az evezőt, és berántotta az ötven lóerős csónakmotort.

A motor beugrott. Nőtt a fordulatszám.

Kártékony olajfelhő gomolygott belőle.

Egy újabb kézjelzéssel az orrba parancsolta a segédjét, hogy a középső ülésen ültesse fel az öreget. Hogy az ernyedt testet a magasban tartsa, a segéd az öreg előtt lekuporodva az álla alatt megtámasztotta a fejét. A férfi még egyszer hátranézett, a másik segédje pedig újból biztosította, hogy sehol egy szem- vagy fültanú a közelben. Látva, hogy minden készen áll, sebességbe tette a motort.

A csónak meglódult a tavacska felé.

A segéd megtámasztotta, és stabilan tartotta az öreget.

A motor zúgott, ahogy a csövön kifért.

Gyorsan közeledtek az ágak, az öreg feje pont az útjukba esett. Abban a pillanatban, mielőtt a kettő összetalálkozott volna, a férfi üresbe tette a motort, és legurult a csónak faráról.

Jólesett a langyos víz.

Kellemesen leöblítette róla az izzadságot meg a koszt, ami hajnal óta felgyülemlett a terepszínű ruhájában.

Felmerült a vállig érő vízből, és hátrasöpörte őszülésnek indult haját. A szeme épp abban a pillanatban lett száraz, és élesedett ki, amikor a segédje elengedte az öreg koponyáját, amely nagy csattanással csapódott neki a csónak fölé hajló ágaknak. A test rázuhant a keresztfára, és hátrafelé lendültében az, ami pár másodperce még valakinek a férje, apja és nagyapja volt, a patakba bukfencezett.

Pontosan oda, ahová akarta.

Ha a fejére mért ütés nem ölte meg, a víz majd nyilván megteszi.

Fulladás, hajóbaleset vagy ezek bármilyen kombinációja mind-mind elfogadható oka lesz a halálnak.

Tényleg olyan volt, mint üvegeket lelövöldözni egy farönkről.

A segéd a vízbe hengeredett a csónakból. A motoros lassú tempóra váltott, és végül a Brooks-patak egy távolabbi részén üresben zümmögő motorral a sűrű bozótosba futott.

A férfi felmérte a terepet.

Minden a protokoll szerint zajlott.

Jelzett a segédjének, aki addig taposta a vizet, amíg a faágakon túl rá nem talált a patak sekélyebb részére. Az öregember teste arccal lefelé lebegett a sötét vízen, mellette almacsutka. A férfi odavergődve, a nyaki ütőérre tette az ujjai hegyét.

Nincs pulzus.

Megerősítve.

A segédjével együtt átgázoltak a patakon a tó felé. A torkolathoz közeledve, az egyre mélyülő víz miatt, kénytelenek voltak úszva megtenni a hátralévő távolságot a másik csónakig. A ruhájukból egykettőre kolonc lett, de már csak pár méterre jártak. Odaérve bemásztak, letépték a kesztyűjüket, aztán elszáguldottak, miközben az öregember holtteste továbbúszott a Brooks-patakban.

NAPJAINKBAN

ELSŐ NAP

JÚNIUS 6., KEDD

17:50

Brent Walker utálta a redneckeket{2}.

Persze nem mindegyiket, de a legtöbbjüket igen, pedig a legáltalánosabban elfogadott definíció szerint alighanem ő is az volt. Különös egy népség, helybeli születésű és neveltetésű, saját nyelvvel, erkölcsi kódexszel és belső hierarchiával. Megértésük időt és türelmet igényel – két olyan tényezőt, amelyek nála az utóbbi időben hiánycikknek számítottak. A tetejébe a háta mögött álló vézna kis szarjankó az elengedhetetlen napégette nyakával különösen idegesítette.

– Aszittem, leléptél innen, ügyvédkém – mondta Clarence Silva.

– Visszajöttem.

– Mázlink van.

Brent nem tolta tovább a műanyag tálcát a rozsdamentes acélrácson, hanem megállt az üveg válaszfal mögött kirakosgatott desszertek előtt. Silva felé fordult, akinek a válása az egyik utolsó ügye volt, amit tíz évvel ezelőtt intézett, mielőtt Concordból Atlantába költözött. Silva villanyszerelő segédmunkás volt a papírgyárban, akkoriban feleséggel és három gyerekkel.

Brent a feleséget képviselte.

Benyúlt egy szelet cseresznyés pitéért, majd ment tovább az önkiszolgáló soron.

Az étterem gyorsan megtelt a vacsorázó tömeggel. A papírgyárban két órája ért véget a délelőtti műszak. Jutott idő hazahajtani, lezuhanyozni, az asszonyt meg a gyerekeket beültetni a kocsiba, így hattól hétig mindig csúcsforgalom volt a legtöbb concordi vacsorázóhelyen.

És nem volt belőlük sok.

A két motelnek saját étterme volt. Rajtuk kívül volt még egy belvárosi kávézó, a savannah-i országúton egy vidékies büfé, a gyár mellett az Andy’s Barbecue, aztán a Burger King, a McDonald’s, a Wendy’s, és amelyiket Brent ma estére választotta, az Aunt B’s Country Kitchen. Az, hogy a hónap első keddje van, nem tett jót a zsúfoltságnak. A Woods Megyei Rotary Club közvetlenül a nagyterem mellett tartotta havi összejövetelét. Valamikor ő is a tagja volt, a három ügyvéd egyikeként.

– Köcsög – mondta Silva.

Az idióta a koszos ruhájából áradó, kiömlött tejhez hasonló erős szagával egészen belemászott Brent személyes terébe. Ismerős bűz. Az erős fehérítő vegyszerek és a nagy adag kénes gázok keveréke. Mindenki úgy hívta, hogy a pénz szaga.

Brent tudta, hogy a redneckek nemhivatalos kódexe szerint nem szabad kitérni a balhé elől – sem most, sem semmikor –, úgyhogy megfordult, és szembenézett a múltjával.

– Valami baja van, Clarence?

Megemelte a hangját, a megszólalása elég heves volt ahhoz, hogy felkeltse a Silva mögött állók figyelmét. Helyes. Ő már nem ugyanaz az ember, aki egy évtizede elhagyta ezt a várost, és jobb lesz, ha ezt már a visszatérése első napján megtanulja mindenki.

– Hála neked, ügyvédkém, mindenem odalett.

Brent végigmérte az idióta tökfilkót. Nem sokat változott. Fülig érő, zsíros, fekete haj. Még mindig sovány, mint egy karó. Ugyanaz a hosszú nyak, mint azoknak a kontyos feketeharkályoknak, amelyek a Sas-tó körüli fenyőfákon raknak fészket. Vele ellentétben Brent egy méter nyolcvanöt centiméter magas, kisportolt, minden egyes izma tónusos a rendszeres gyúrástól. Szeretett kondizni. Az izzadás mintha könnyített volna rajta, ahogy másokon az alkohol, a dohányzás vagy a drogok. Szerencsére ez a három bűnös dolog sohasem érdekelte igazán.

– Ha jól emlékszem – mondta Brent –, nem nagyon volt mit elveszítenie.

– Majdnem kirúgattál az állásomból.

– Marhaság. – És a másikra mutatott. – Majdnem maga veszítette el az állását.

Tíz év büntetőeljárásokban való részvétel Atlantában, a Fulton Megyei Kerületi Ügyészi Hivatalban, és már azt hitte, kiveszett belőle a közép-georgiai. De nem. Szó sincs róla. Ott van az még. Harcra készen. És bár már évek óta nem bunyózott, nem feltétlenül akart most az Aunt B’s kellős közepén nekiállni. Rossz fényt vetett volna az új imázsára, mint vállalati jogtanácsos helyettesre. Flancos egy titulus, még mindig próbálja megemészteni.

Megpróbálkozott hát egy elterelő hadművelettel.

– A feleséggel mi lett?

Silva elmosolyodott. Elöl mindkét foga hiányzott, a többi meg úgy nézett ki, mintha rohadt kukoricaszemek lennének.

– Újra elvettem, fél évvel a válás után.

Vajon miért nincs meglepve? A redneckek kódexe tág teret enged a megbocsátásnak, függetlenül a sérelemtől, feltéve, hogy a férfi büszkesége nem szenvedett túl nagy csorbát. Úgy látszott, itt is erről van szó.

– Oszt utána lett még egy gyerkőc.

– Nagyon büszke lehet.

A szarkazmusa egyértelmű volt, úgyhogy visszafordult, és elindult az önkiszolgáló soron.

– Szerintem eccerűen nem bírta ki nélkülem – mondta neki Silva.

A kódex másik mantrája szerint mindegy, mi a probléma, mindig a szex rá a megoldás. Hogy jó-e vagy pocsék, igazi-e vagy sem, az nem számít. Brent tudta, hogy nem kellene, de nem bírta megállni.

– Ölt mostanában nyulat?

Emlékezett rá, hogy a válóperben a feleség azt vallotta, Silva előszeretettel vásárolt cuki kis húsvéti nyuszikat a gyerekeknek, hogy játsszanak vele. Aztán felhizlalta őket, kitekerte a nyakukat, és az emlékezés napjára megfőzte őket. „Megsüssük Tapsifülest”, szokta mondani ilyenkor. Mondani sem kell, hogy az élmény traumatizálta a gyerekeket, és a dolog nagy hatást gyakorolt a bíróra. Silva láthatási jogát szigorúan korlátozták.

– Mi vóna, ha mi ketten kimennénk? – kérdezte Silva. – Mindig is ki akartam tekerni a nyakadat.

Brent megállt, megfordult, és fontolóra vette a kihívást. Miért is ne? Szívesen kiverné a szart is ebből az idiótából. Talán jó módja lehetne annak, hogy végleg lezárja ezt a fejezetet az új életében. Sajnálatos módon a józan ész mást parancsolt.

– Mivel visszakapta a feleségét meg a gyerekeit – mondta –, menjen, és élje az életét, Silva.

– Élem én. Csak szeretném szétverni a pofádat. Mit szólsz hozzá, ügyvédkém? Benne vagy?

– Nem hinném – szólalt meg egy hang Brent háta mögött.

Brent megfordult.

Hank Reed állt ott, mint a cövek, mind az egy méter hetven centiméteres magasságával, a fejét fölvetve, a híres, szigorú elszántságot sugárzó pillantását Clarence Silvára szegezve, mint azok a kőbe vésett arcok ott a Rushmore-hegyen.{3}

– Neked ehő’ semmi közöd, Hank – mondta Silva. – Sose bírtam ezt az ügyvédet, te is tudod.

– Nem vitatkozni jöttem. Fogd a kajádat, és indulj – mondta Hank.

Brent tudta, hogy Silva nem fogja erőltetni a dolgot. Nyilván most is csak egy villanyszerelő segédmunkás a gyárban, Hank viszont a nappalos villanyszerelők főnöke, és Silva szakszervezetének az elnöke. Ha szórakozik vele, azzal csak egy rakás bajt zúdít a saját nyakába. Silva tehát továbbállt, elcsoszogott mellette, és keresett magának egy asztalt. Még jó, mert Brent már éppen készült kimenni a parkolóba, hogy szétverje a kis rohadékot.

De igazából nagyon nem szerette volna, hogy másnapra zúzódás legyen az arcán.

Az új állása első napján.

Az új életében.

Bármennyire is örömét lelte volna benne.

18:05

A segéd belépett a Woods Megyei Ápolóközpontba. Az egyszintes épület Concord szélén állt, a körzeti kórház mellett. Öt éve építették a helyett a létesítmény helyett, amely már bőven kiszolgálta az idejét. Lenyűgözők a statisztikái. A lakók átlagéletkora hetvenkilenc év, a jelenlegi populációarány nő-férfi viszonylatban hatvan/negyven. Minden a kényelmet szolgálja. Vannak reggeli kávézós összejövetelek, kézműves foglalkozások, filmvetítések, videójátékok, még gyertyafényes vacsorák és születésnapi ünnepségek is. Ahogyan az a központ prospektusában áll, A családdal együttműködve olyan folyamatos terápiás programokat kínálunk, amelyek minden lakónk igényeit kielégítik.

Remekül hangzik.

Csakhogy ő még messze jár a nyugdíjazástól, és amikor majd eljön az ideje, valami meleg helyen, egy tengerpartra vonul vissza, ahol élvezheti sokéves munkájának gyümölcsét.

Végtére is ő egy profi.

Úgy időzítette a látogatását, hogy egybeessen az esti jövés-menéssel. Az aktában az állt, hogy este öttől hétig nem csupán a műszakváltás zajlik, de a családtagok is ilyenkor jönnek, sokan munkából hazafelé, vagy vacsora után ugranak be. Szinte az összes idős lakó helybeli, a legtöbben Woods megyében születtek és nőttek fel, férfiak és nők, akik egész életükben vagy a papírgyárban, vagy a megye szolgálatában, vagy az iskolarendszerben dolgoztak. Ez a három legfőbb helybeli foglalkoztató. Az első ápolóközpontot az 1960-as években építették a helyi papírgyár tulajdonosának, a Southern Republic Pulp and Papernek a finanszírozásával. Később kétszer is átalakították. A vállalat ezzel ad vissza valamit, mindkét alkalommal így tette közhírré a sajtó.

A Prioritásról szóló aktában, amelyet áttanulmányozott, fényképeket és rendszámtáblákat is talált, valamint a legközelebbi hozzátartozók személyleírását, de a megfigyelés elmúlt három órája során egyik arc sem tűnt fel, és egyikük kocsija sem parkolt le a közelben lévő üres parkolóban.

Tudta, hogy az épület valamivel több mint ezernyolcszázhatvan négyzetméter fedett területet foglal el egy egy hektárnyi sík, erdős területen, amelyet szintén a Southern Republic adományozott. A Prioritás a 46-os szobában lakik, az épület keleti szárnyában. J. J. Jordonnak hívják, hetvennégy éves, és a lábában lévő komoly vérrögöktől szenved, köszvénnyel és veseelégtelenséggel súlyosbítva. Már három hete meg kellett volna halnia, amikor egy másik segéd látogatott el Jordon otthonába, és kicserélte a gyógyszereit. Ez megszokott eljárás, mivel csupán annak a gyógyszertárnak a felelősségét veti fel, ahol a receptet kiváltották.

Ez pedig nem az ő gondja.

Ami azt illeti, az egész Prioritás-programnak az volt az alapötlete, hogy egy ember halála valaki másnak a gondja legyen.

Átnézte Jordon kórlapját, amelyekhez könnyedén hozzáfért, és látta, hogy az öregember állapota stabilizálódott. A családja úgy döntött, hogy felvetetik a helyi ápolóközpontba, mivel ők már nem tudták napi huszonnégy órában gondozni. A rossz tablettákkal való incidensnek meglett a következménye, súlyosbította a dolgokat, de nem annyira, hogy végzetes legyen. A tizenkilenc nap folyamatos ápolás után mostanra jókora számla gyűlt össze, és az összeg napról napra nő, nem látni a végét.

Nem most jár először az ápolóközpontban, úgyhogy ismeri a járást. Hála az égnek, szerencséjük volt, amiért a család úgy döntött, hogy itt helyezik el. Egy külső létesítmény csak bonyolította volna a dolgokat. A kórlapból az derült ki, hogy Jordont orrszondán át folyamatosan oxigénnel látják el. Azonkívül erősen leszedálták, mivel az alvást tekintik a legjobb gyógymódnak. Ez magyarázhatja, hogy ma este miért nem jött látogató a 46-os szobába.

Az információ nagyon fontos.

Az ember legjobb szövetségese lehet, ezért is készítettek olyan részletes aktákat.

Végigment a szőnyeggel borított folyosón, elhagyta a lakók szobáit, és helyette egy folyosó végi csukott ajtó felé tartott. Öltönyt-nyakkendőt viselt, a nyakában az intézmény biztonsági jelvénye lógott, amely egy Savannah-ból jött orvosként azonosította. A kezében kis fekete táskát tartott. Azok az egészségügyi alkalmazottak kaptak jelvényt, akiknek rendszeresen dolga akadt a központban, és így kedvükre járhattak-kelhettek. Fel sem tűnt, ha valaki Savannah-ból vagy Augustából jött.

Az ajtónál megállt, és körülnézett.

Sehol senki.

Biztonsági kamerákat szándékosan nem telepítettek. Az intézményt irányító, hét Woods megyei lakosból álló igazgatótanács szükségtelennek ítélte az intézkedést. Erre a helyre azért jönnek az emberek, hogy békében éljék le utolsó éveiket. Nincs ebben semmi becstelenség.

Akkor meg minek költsük a pénzt.

A férfi beillesztette a magával hozott kulcsot, és kinyitotta a zárat. Az ajtó egy műszaki helyiségbe nyílt. Felkattintotta a villanykapcsolót, majd visszazárta az ajtót. Ketyegni kezdett a belső órája. Nem maradhat itt sokáig. Minden másodperccel megnő a lebukás veszélye. A Prioritást ilyen módon elintézni nem tartozott a szokásos eljárásrendbe. De a három héttel ezelőtti hiba kijavítása a szokásosnál nagyobb kockázatvállalást igényelt.

Kinyitotta a fekete bőrtáskát, és kivett belőle egy kis hengert. Aztán odalépett a falon futó, szelepekkel ellátott csövekhez, amelyek mindegyike a központ lélegeztető generátorához vezetett. Onnan a falakon át tiszta oxigént vezettek az egyes szobákhoz, hogy szükség esetén rendelkezésre álljon.

És pillanatnyilag a 46-os szoba szorult rá.

A feldolgozásra vonatkozó konkrét döntéseket mindig a segéd belátására bízták, bár a végső megoldást a végrehajtás előtt jóvá kellett hagyatni. Miután megtudta, hogy J. J. Jordon itt van, nem volt min gondolkodnia. Évekkel ezelőtt, Alabama közepén egy nyolcvanéves asszony meghalt az egyik közeli McDonald’s mosdójában. A rendőrség végül megállapította, hogy az italadagoló szénsavval való ellátására szolgáló vezeték levált a csatlakozásról, és szén-dioxiddal árasztotta el a mosdót. A gáz mennyisége elérte a halálos dózist, és megölte a belépő idős asszonyt. Ez aztán a bizarr baleset. Ugyan hányan halnak meg úgy, hogy bemennek a mosdóba?

Amikor az ápolóközpontot átalakították, ezt a konkrét oxigénellátó rendszert a gyorskioldású szelepek miatt vásárolták meg. Amelyek normál esetben a rendszer légtelenítésére szolgáltak, de kitűnő belépési pontot is kínáltak. Utoljára három éve használták őket – akkor is ő. Azt a Prioritást könnyedén kiiktatta, és ma este ennek ugyanúgy kell mennie. A palack szelepére, amit magával hozott, már előre fel volt erősítve egy rövid, hajlékony csődarab, ez pontosan illeszkedett ahhoz a csatlakozóhoz, ami a 46-os szobába vezető oxigéncsövön volt.

A palack diosgenint tartalmazott. Ez színtelen, az illata a lekaszált szénára vagy fűre emlékeztet. Az I. világháborúban a foszgénnel együtt vegyi fegyverként használták, de már régóta nem alkalmazzák. Az benne a nagyszerű, hogy nem kell sok belőle ahhoz, hogy halálos legyen, és gyorsan eloszlik, nem marad utána nyom.

Gumikesztyűt húzott, aztán lekapcsolta a 46-os szoba oxigénvezetékét, és a palack nyitószelepéhez csatlakoztatva elárasztotta a vezetéket. Így életadó oxigén helyett J. J. Jordon most már mérget lélegzett be. Az is segített, hogy alaposan leszedálták, így nem fog görcsölni. Szinte azonnali lesz az eszméletvesztés. Jordonhoz sem szív-, sem légzésmonitort nem csatlakoztattak. Az akta szerint ehelyett óránként többször is ránézett az ügyeletes személyzet.

Hagyta, hadd áramoljon a gáz.

Két perc.

Három.

Öt.

Ennyi elég lesz.

Szétkapcsolta a vezetéket, és visszaillesztette az oxigént, amely egykettőre tisztára mossa majd a vezetékrendszert. Aztán a palackot és a gumikesztyűt visszatette a táskájába, és indulni készült. Odakint a folyosón a főbejárat felé indult, közben elvegyült a szobákból ki-be járkáló emberek között.

Senki rá sem hederített.

Rendes körülmények között személyesen kellett meggyőződnie arról, hogy a folyamat sikeres volt-e a Prioritás esetében, de ezt a rendelkezést a korábbi hiba miatt ma estére felfüggesztette. Majd reggel ellenőrzi, hogy minden a terv szerint alakult-e.

Most más dolga van.

18:20

Hank Reed örült, hogy Brent visszajött. Jobban hiányzott neki a cimborája, mint azt valaha is nyíltan beismerte volna. Majdnem huszonöt évnyi korkülönbség van köztük. Brent diplomás és ügyvéd – fehérgalléros. Hank épphogy csak elvégezte a középiskolát, villanyszerelőnek tanult, világéletében kékgalléros volt. De Brent sok tekintetben Hank soha meg nem született fia volt. Megértették egymást. Mindig jól kijöttek. Köztük nem volt színlelés. Hanknek ez tetszett. Még soha senki nem állt ilyen közel hozzá. Tíz éve, amikor Brent elhagyta a várost, az fájdalmas volt.

De ezt megtartotta magának.

Szerencsére visszatért a „fia”.

Nézte, ahogy Brent szétcincál egy közepesen átsült T-bone steaket az asztalnál, amely az Aunt B’s nagytermének a kellős közepén állt.

Pontosan ahogy Hank akarta.

– Egyszer csak visszajössz, és máris zűrbe keveredsz – mondta Brentnek. – Nem is tudtam, hogy Clarence még mindig ilyen pipa rád.

– Az emberek nagyon be tudnak gőzölni egy ügyvéd miatt. Főleg, ha az elveszi tőlük a gyerekeiket. Már hozzászoktam. – Brent odamutatott. – Mi lett a hajaddal?

Hank jellegzetes sörénye mindig is szénfekete volt, borotvával nyírva, tökéletes átmenetekkel. Kicsit szokatlan volt egy kétkezi munkás fickótól, de szeretett jól kinézni. Nem igazán titkolta, hogy a színét nagyrészt festéknek köszönheti, de pár éve aztán végül hagyta, hogy teret nyerjen az őszülés.

– Belefáradtam, hogy hülyéskedjek vele. Egyébként is ideje, hogy kezdjek a koromnak megfelelően kinézni.

Hatvannégy éves volt, de büszke volt rá, hogy jóval fiatalabbnak néz ki, és úgy is viselkedik.

– A fenébe is, Hank. Kezd benőni a fejed lágya?

– Téged is jó látni, haver.

Brent elmosolyodott.

Hank mindig is havernak, cimborának vagy ügyvéd úrnak hívta őt. A keresztnevét csakis akkor használta, ha valami komoly dologról volt szó.

– Rendben megérkeztél ma? – kérdezte Hank.

– Reggel indultam Atlantából, és rögtön ebéd után ide is értem.

– A kerületi ügyész szomorú, amiért eljöttél?

– Azt hiszem, igazából, igen. Nem tűnik úgy, mintha tíz év telt volna el azóta, hogy eljöttem innen.

– Készen állsz rá, hogy vállalati ember legyél?

Brent megvonta a vállát.

– Nem gondoltam volna, hogy az leszek.

– Én se. De szerintem a Southern Republic örül, hogy csatlakoztál hozzájuk.

– Őszintén szólva meglepett, tekintve, hogy annak idején mit műveltünk velük.

– Szerintem éppen azért. Félnek, hogy újra összeállunk.

Jó kis páros voltak. Hank, a szakszervezetis góré, meg Brent, a félelmet nem ismerő, nagymenő helybeli ügyvéd. Ők ketten megszívatták a Southern Republicot, és menet közben mindketten hírnevet szereztek maguknak.

– Épp időben érkeztél – mondta Hank. – Nemsokára kezdődnek a kollektív szerződéssel kapcsolatos tárgyalások. Húzós lesz.

– A szokásosnál is jobban?

– A papíripar a béka segge alatt van. Az emberek már alig használnak papírt, minden digitalizálódik. Kína kicsinál bennünket az exporttal meg az alacsonyabb árakkal. Az egészségügyi és nyugdíjköltségek az egekben. Kínlódás az egész, rohadt egy élet ez.

Brent válla fölött, a vacsorázók tömegén túl, Hank egy teherautót látott behajtani a parkolóba, amelynek oldalára a színes NBC logó és a 8-AS CSATORNA RÖVID HÍREK, SAVANNAH felirat virított. Két férfi szállt ki belőle, és benyomultak az étterem ajtaján. Az egyik vállán egy kis videokamera, a másik kezében spirálfüzet. Körülnéztek, Hank pedig intett nekik.

Egyenesen az asztal felé tartottak.

Brent észrevette Hank érdeklődését, és hátrafordult.

– Tudhattam volna, amikor ezt a helyet választottad a vacsorához. Ezek a srácok a barátaid?

Hank elmosolyodott.

– Még nem. De azok lesznek.

19:20

Brent a szakszervezeti székház nagytermének hátuljában állt, és nézte, ahogy a túloldalon Hank elfoglalja helyét az emelvényen, akár egy színpadra lépő színész, tökéletesen otthonosan mozogva a tömeg előtt. Az étteremből idefelé Hank keservesen panaszkodott a savannah-i tévéállomás bárgyú riportere miatt. Amikor a múlt héten leszervezte a hírekbe szánt sztorit, Hank feltételezte, hogy ugyanazt a nőt küldik majd, aki a legutóbb itt járt – ő idősebb, határozott, és pontosan tudja, mit kell tenni ahhoz, hogy felfigyeljenek rá. De úgy látszik, otthagyta a csatornát, és elpályázott a nagyobb piacok felé. Így aztán a csatorna Lois Lane helyett Jimmy Olsent küldte.

Brent ismerte a dörgést.

Hank a vállalat érzékeny pontját piszkálta, sztorikkal látta el a sajtót, PR-csatát indítva, hogy védekezésre szorítsa őket, mielőtt az új kollektív szerződés körül kitör az igazi háború. Ahhoz képest, hogy alig tudta elvégezni a középiskolát, Hank tehetségesen kezelte a sajtót. Pontosan tudta, hogyan kell elmondani a tökéletes tíz másodperces hangzatos nyilatkozatot. Legyen rövid, frappáns és letaglózó. A ma esti riport, amely az étterem kellős közepén lezajlott interjú közben született, a kollektív szerződéssel kapcsolatos küszöbönálló tárgyalásokról és a kétkezi munkások folyamatosan romló helyzetével foglalkozott.

– Mi lenne, ha mindenki leülne? – kiáltotta valaki.

Hank rövid ujjú kockás inget, keményített khakiszínű nadrágot, szattyánbőr övet és tükörfényesre suvickolt penny loafert{4} viselt. A szokásos öltözet, amelyben Brent már milliószor látta a barátját. A szakszervezeti székház viszont tényleg lenyűgözte, a takaros kőépület Concord belvárosának 1920-as évekbeli építészeti stílusát tükrözte. Évekkel ezelőtt a havi munkamegbeszéléseket az elöregedett közösségi központban tartották. Brent azonban tudta, hogy pár éve, a Southern Republickal folytatott legutóbbi tárgyalások során, Hank, kialkudott egy félhektárnyi vállalati telket, és annyi pénzügyi támogatást, hogy ezt az épületet felhúzhassák.

A Southern Republic Pulp and Paper munkásai három szakszervezetbe tömörültek. Az UPIU, az Egyesült Papírgyári Dolgozók Nemzetközi Szakszervezetének 567. számú helyi szervezete volt a legnagyobb. A második helyen az IAM, a Gépészek Nemzetközi Szövetségének 893. számú helyi szervezete állt. A legkisebb mindig is Hank szakszervezete, a Villamosipari Dolgozók Nemzetközi Szövetsége volt. Viszont minden lényeges szempont szerint, ez utóbbi, az IBEW volt a legbefolyásosabb a három közül.

– Az 1341. számú helyi szervezet június 6-i ülését megnyitom – mondta Hank.

A terem elcsendesült.

Nem volt kötelező a részvétel, de legalább ötvenen jelentek meg, köztük Clarence Silva, aki jeges pillantást vetett Brentre, amivel mintha megerősítette volna a kakaskodásra vonatkozó korábbi ajánlatát.

Milyen szürreális újra itt lenni.

Amikor annak idején bezárta az ügyvédi irodáját, bepakolta a ruháit, és elhajtott észak felé, Atlantába, nem hitte volna, hogy valaha is visszatér még a Georgia állambeli Concordba. Hiszen pont ez a menekülés lényege, az ember soha nem néz hátra. Csakhogy az elmúlt évtizedben sok minden történt. Meghalt az apja. Az anyja magára maradt, az egészsége megromlott. Neki pedig hiányzott az otthona. Concordban született, és ott is nőtt fel. Ismerte minden zegzugát. Öt izgalmas éven át ott praktizált ügyvédként. Az emberek ismerték, és ő is ismert mindenkit. Mindössze tizenháromezren laknak a megyében, sokan ott élik le az egész életüket. Csöndes hely a vidéki Georgia szívében, egyetlen nevezetessége a Sas-tó és egy jól menő papírgyár.

– Amint azt mindannyian tudjátok – mondta Hank –, július elsején lejár a szervezetünk Southern Republic Pulp and Paperrel kötött kollektív szerződése. Letelt az öt év.

– Úgy van! – hangzott egy kiáltás a terem végéből. – És ezúttal nem lesz ennyi!

– Igaza van. Az egy baromság volt – mondta egy másik hang. – Öt év rohadtul sok idő ahhoz, hogy meg legyünk kötve.

Szerencsére Brent a „száműzetése” idején sem hagyta lejárni a Concord Record előfizetését, így aztán tisztában volt azzal, hogy mi történt. A szakszervezeti szerződések szokásos időtartama három év. Legutóbb viszont a Southern Republic keményen lobbizott az öt év mellett, és cserébe belement Hank követeléseibe: extra béremelés és anyagi támogatás a szakszervezeti székház felépítéséhez. Ez a húzás azonban népszerűtlennek bizonyult. Ritka baklövés volt ez öreg barátja részéről, rosszul mérte fel, mit is akar valójában a tagság.

– Vettem – mondta Hank –, nincs öt év. De ha a vállalat tudja, hogy ötéves alkut semmi szín alatt nem fogadunk el még egyszer, akkor szerintetek milyen engedményeket fogok tudni elérni? Hogy alkudozzak, ha előre tudják, hogy mi az, amibe nem fogunk belemenni?

Brentnek feltűnt, hogy sohasem azt mondta: mi vagy a helyi szervezet. Mindig csak azt, hogy én. Ez Hank szakszervezete. Slussz-passz. Némelyek a fejüket rázták ellenkezésük jeléül, mások egyetértően bólogattak. Brentnek eszébe jutott valami, amit valamikor régen Hanktől tanult. A logika a barátod. Élj vele.

– Nézzétek – mondta Hank. – Pár nap múlva megkezdem a szerződéssel kapcsolatos tárgyalásokat. Egyetértek, öt év túl hosszú idő, de muszáj, hogy legyen valami mozgásterem az alkudozáshoz, ha el akarok érni valamit. Legyetek velem elnézőbbek, és egy kicsit bízzatok meg bennem. Hagytalak én már cserben benneteket?

Hank talán a legérdekesebb ember volt, akit Brent valaha is ismert. Látta már őt könyörtelenül keménynek is, amikor egyáltalán semmiféle együttérzést nem tanúsított a vélt ellenséggel szemben. Ugyanakkor az Első Baptista Egyház vasárnapi iskolájában tanított, és olyan népszerű órákat tartott, hogy mindig várólista volt a bejutáshoz. Tizenkilenc éves kora óta a papírgyárban dolgozott. Huszonöt éve vezette az 1341. számú helyi szervezetet, és ebből tizenhat éven át Concord polgármestere is volt. Amikor azonban a választók úgy döntöttek, hogy inkább egy teljes munkaidős városvezetőt szeretnének, mint egy részmunkaidős polgármestert, Hank alkalmazkodott, és nem indult az ötödik ciklusáért. A papírgyárban vezető nappali villanyszerelőként dolgozott. Brent emlékezete szerint valaha mindössze öt ember érte el a harmincéves szolgálati időt, amely ehhez a pozícióhoz kellett, Hank jelenleg a rangidős a listán. A cégvezetőség tisztelte Hanket. Megvolt a tehetsége ahhoz, hogy bajt keverjen, ha valami nem úgy alakult, ahogy szerette volna. Egyesek ezt akár terrorizmusnak is nevezhették volna. Hank inkább aktív meggyőzésként tekintett rá. Hipp-hopp benyújtott egy-egy panaszt, és még fürgébben támasztotta alá az ügyet megdönthetetlen bizonyítékokkal. A másik két szakszervezeti elnököt meg lehetett félemlíteni vagy le lehetett kenyerezni, Hank viszont egyikre sem volt vevő. Ő alkudozó típus volt. Kész-passz.

– Tényleg ki fogsz állni értünk? – kérdezte az egyik férfi.

A terem túlsó végéből meredt Hankre, aki úgy mosolygott vissza rá, ahogy azt egy apa tenné az akaratos gyerekével. A szokásos válasz valami jóleső közhely lenne, amelyet a barátságos hallgatóság kedvéért sütne el. A nyilvánvaló semmitmondó, felszínes bizonygatása.

Hank azonban ismerte a közönségét.

– A medve szereti a mézet? – kérdezett vissza.

21:25

A segéd most farmert és pulóvert viselt. Az ápolóközpontból hét körül távozott, és csak annyi időre állt meg az út szélén, amíg átöltözött. A Woods megyéből kivezető, gyér forgalmú 56-os úton komótos tempót tarthatott. Csak fél órája szállt le a sötétség, két héttel a nyár első napja előtt még hosszabbodtak a nappalok.

Lassított a Ford Explorerrel, és lassan begördült a georgiai Dixie Pondba, ebbe a Concordtól százötven kilométerre északra fekvő aprócska, önkormányzat nélküli községbe. Nem volt igazi település, inkább csak egy vegyesbolt, egy benzinkút meg egy posta – egy paca a fák között Savannah és Augusta között. A helyiek által csak Barlow lakókocsiparknak nevezett helyet kereste, amely egy idős hölgy nevét viselte, aki tulajdonosa és üzemeltetője is volt. Az 56-os úttól pár méternyire, erdős helyen terült el, egy hathektáros terület részeként – negyvenhárom parcellát adtak ki havonta, kúthasználattal és szennyvízelvezetővel.

A park egyetlen nevezetessége az volt, hogy két éve egy tornádó fejre állított három lakókocsit. Csodával határos módon senki sem sérült meg, de a fémroncsok meg a derékba tört fák remekül mutattak az összes augustai híradó felvételein. A többi vonatkozó információval együtt ennek az eseménynek a részletei töltötték meg az anyósülésen heverő aktát.

Lekanyarodott az aszfaltról, a terepjáró lengéscsillapítóit keményen megdolgoztatta a poros, egyenetlen mészköves út, amely olyan rázós volt, mintha egy bordázott mosódeszkán haladt volna végig. Két oldalról sűrű, árnyas fák között kanyargott lefelé. A kivilágított ablakok itt-ott egy-egy házról vagy lakókocsiról árulkodtak. Beljebb érve egy sor mocskos konténer mellett haladt el, a fényszórók a meleg éjszakában ennivaló és társaság után kutató kóbor kutyákat világítottak meg. A sorban álló negyvenhárom postaláda a park bejáratát jelezte.

Ő azonban nem fordult be.

Hanem továbbhajtott, és az erdő felé kiszélesedő első leállóban megállt.

Azt, hogy kiszállt, nem árulta el a belsőutastér-világítás. A lámpákat már azelőtt kikapcsolta, hogy a kórházból eljött. Megállt a nyitott vezetőajtó mellett, és higgadtan fekete farmermellénybe bújt, abba, amelyet mindig viselt, és amelynek cipzáras zsebeit olyan spéci cuccokkal tömte tele, amik majd kelleni fognak.

A jobb csuklóját megfordítva megnézte, mennyi az idő, majd szigorúan a füves útpadkán lépkedve visszaballagott a park bejárata felé. Úgy villogott a szeme, mint az éji préda szagát megérző macskáé, miközben fejben elkezdte kiegészíteni az akta tartalmát.

Csak pár ablakban égett a villany. Külső világítást mindössze egy lakókocsi használt. Pókszerű antennák és parabolaantennák meredtek az ég felé, ilyen messzire még nyilván nem jutottak el a kábeltévé-vezetékek. Földgázvezetékek sincsenek, a legtöbb lakókocsi mellett propángáztartály gubbasztott. A kevés külső kiegészítő – például a tornácok vagy szegélyburkolatok hiánya, arra utalt, hogy sem sok pénz, sem hosszú távú berendezkedés nem jellemezte az itt lakókat.

Az akta szerint a park lakói közül sokan a közeli Augustában alkalmazott kétkezi gyári munkások. A legtöbbjüknek másnap reggel hétkor munkába kell állnia. Egyikükről sincs olyan megjegyzés, hogy éjszakai bagoly lenne.

Az ő úti célja a 23-as lakókocsihely.

Brandon Pabon – néhány alkalmi egyéjszakás kalandot leszámítva – egyedül élt ott. A huszonnyolc éves Pabon kizárólag a Southern Republic Pulp and Paper által fizetett kártérítésből tartja el magát. Ez már a harmadik követelés, amelyet az elmúlt tíz év alatt három különböző munkáltatóból kivasalt. Az elsőtől csupán tizennyolcezer dollárt kapott. A második nyolcvanötezret hozott a konyhára. A legutóbbit pedig éppen egy zsíros, hat vagy netán hét számjegyű egyezségre próbálja levágni. Már csaknem százhatvanhétezer dollárnyi orvosi számla gyűlt össze csontkovácsoktól, neurológusoktól, fizikoterapeutáktól és hivatásos rehabilitációs szakemberektől – mindez az állítólag súlyos sérülésből kifolyólag, amelyet Pabon akkor szenvedett, amikor egy zsák cementet emelt föl egy talicskáról. A legújabb eszkalációt, amely a ma esti látogatást kiváltotta, az a súlyos depresszió jelentette, amellyel Pabon állítólag jelenleg küszködött.

A munkások kártérítésével foglalkozó állami bizottsághoz benyújtott keresetekben, amelyekből részleteket olvasott az aktában, Pabon ügyvédje szenvedélyesen amellett érvelt, hogy a depresszió az ügyfele „kényszer-munkanélküliségének” a közvetlen következménye. Ezt az állítást pszichiáterek és pszichológusok támasztották alá, akik hosszas kórházi kezelést prognosztizáltak – ami egyet jelentett a már így is csillagászati egészségügyi költségek további ugrásszerű megnövekedésével. Persze totál kamu az egész, amelyet egy dörzsölt ügyvéd talált ki, hogy kövér kártérítést sajtoljon ki a vállalatból.

Szerencsére az aktában a valóság is szerepelt.

A megfigyelők jelentései dokumentálták, hogy Pabon rendszeres táncolt bárokban, minden hétvégén végzett kétkezi munkát, melynek során egy zsák cementnél jóval súlyosabb dolgokat emelgetett. És a bunyók, amelyek főleg nők miatt törtek ki, és amelyeket szemlátomást imádott. A jelentések Pabon reménytelen heroinfüggőségéről is beszámoltak. Nem is annyira meglepő módon erről a szenvedélyéről egyik orvosa sem tett említést. Pabonnak, a tapasztalt „sérült” munkásnak, aki már nem először nyújtott be kártérítési igényt, nyilván több esze volt annál, hogy ezt önként beismerje. És mivel az orvosok, akikhez beutalták, nyilvánvalóan tudták, hogy a drogfogyasztás nem számít téríthető munkabalesetnek Georgia állam munkavédelmi törvényei szerint – vagyis egyik biztosítótársaság sem fizetné ki az ilyen kezelések költségét –, nem is volt okuk rákérdezni. Az orvosok szemszögéből nézve, Pabonnak hátpanaszai voltak, amelyeket „kártérítésre jogosító munkahelyi sérülés” okozott, ezt pedig teljes egészében fedezi a munkáltatói felelősségbiztosítás.

Sajnálatos módon Brandon Pabon is a szokásai rabja volt. Szinte minden este, főleg a juttatásról szóló csekk megérkezése utáni napokon, kilenc órára már teljesen betépett.

Ahogy ma is.

A segéd bemasírozott a lakókocsiparkba, balra fordult, és a fás parcellák hátulja felé indult. Pabon lakókocsija sötéten és némán várt. A férfi eltökélt léptei egy pillanatra sem torpantak meg, miközben a mellénye egyik zsebében megkereste a kesztyűt. Az előbb a kórházban nem ezt használta – az a kocsiban maradt az ott viselt öltönnyel együtt, arra várva, hogy Atlantába visszatérve elégesse őket –, ez egy új pár volt. Feszesre húzta a nyikorgó latexkesztyűt, aztán a másik zsebből előhalászott egy álkulcsot. Az aktában az állt, hogy Pabon lakókocsijának ajtaját csak egy gyönge cilinderzárral látták el, retesz nincs rajta.

Fellépett három, lépcsőül szolgáló betontömbön.

Szerette mérni az időt, hogy mennyi ideig tart feltörni egy zárat. Az egyéni legjobbja? Tizenkét másodperc. Pabon bejárati ajtajához huszonegy kellett.

Ma este kissé lassú.

Beosont.

Kávé, alkohol, nikotin, vizelet és bepállott ruhák orrfacsaró bűze fogadta. Mindenféle holmik hevertek szanaszét, köztük nyitott körte-, chili- és leveskonzervek. Rengeteg gyorskajás doboz. Szemét. Újságok. Még olajos autóalkatrészek is. Olyannyira, hogy a férfi elővette golyóstoll alakú elemlámpáját, és annak fénycsóvájánál furakodott hátrafelé, a hálószobához.

Pabon kezét-lábát szétvetve hevert az ágyon nyitott szájjal, nehezen lélegezve. Se ing, se zokni, se cipő, csak egy rongyos farmer kigombolva, a cipzár lehúzva, a lába köze átázva. A férfi szemügyre vette a szűk fülkét. Az ágy melletti műanyag asztalon az esti drogozás maradványai hevertek. A heroinból semmi sem maradt, csak egy üres fecskendő.

Hol lehetnek a gyógyszeres fiolák?

Résnyire elhúzta a fürdőszobába nyíló tolóajtót.

A pici mosdókagyló zsír, hajszálak, rászáradt fogkrém és elkenődött szappan egyvelege volt. A vécéülőke fel volt hajtva, a kagyló a legutóbbi használattól mocskosan bűzlött, nem húzták le. A porcelán tartálytetőn felírt gyógyszerek üvegcséi sorakoztak. A lélegzetét visszatartva közelebb lépett, és egyenként szemügyre vette őket, amíg meg nem találta a félig teli valiumos fiolát, amelyre Pabon kórlapja szerint kapott receptet. Izomgörcsökre írták fel, de csak arra kellett, hogy legálisan ellássa azokkal a barbiturátokkal, amelyekre Pabon teste a heroinnal együtt kétségbeesetten áhítozott.

A műanyag fiolával a kezében visszament a hálószobába. A tablettákat a lepedőre hajította, és egy másik mellényzsebből elővette az injekciós tűt. Pár nappal ezelőtt egy másik segéd szerezte egy atlantai kukából. Ki tudja, előzőleg mi lehetett benne. Most annyi heroint tartalmazott, amivel embert lehet ölni. És hogy Pabon biztosan ne ébredjen föl, mielőtt a drog hatni kezdene, a férfi gondosan felturbózta Valiummal.

Egy-két spriccelés. Kiment a levegő. Kész.

Az elemlámpát és a fecskendőt félretette, majd finoman megfogta Pabon karját, reakcióra készen, ha a fiatalember netán hirtelen felébredne. Nem akarta eltörni a nyakát – a feldolgozásnak az a kritériuma, hogy ne legyen erőszakos halál –, de szükség esetén megtenné. Pabon szerencsére nem bukkant elő a heroin gerjesztette álomból, és kétségkívül élvezte a menetet.

A férfi a fogai közé szorította az elemlámpát, kitapogatott egy eret, aztán beleszúrta a tűt. Pabon megrezzent, de a benne máris szétáradó heroin féken tartotta az elméjét. Teljesen kiürítette a fecskendőt, majd Pabon kezébe nyomta, és rányomta az ujjait a megfelelő helyeken, hogy ott maradjanak az ujjlenyomatok, ahol azoknak lennie kellett. A fecskendőt ezután az éjjeliszekrényre tette, a már ott lévőt pedig egy nejlonzacskóba dobta, hogy majd később megszabaduljon tőle.

Bár mindenki a tűmegosztás veszélyeiről beszélt, a drogosok rutinszerűen használták egymás fecskendőit. Egy későbbi boncolás során Pabon vérében rengeteg heroint találnának. A Valium hozzáadását egyszerű ostobaságnak fogják betudni. A túladagolás senkinek nem fog szöget ütni a fejében. Egy nyomozóban sem kelti fel a kíváncsiságot.

Az ágy lábánál állva végigmérte Brandon Pabont. Hosszú haj. Bozontos szakáll. Pattanásos arc. A vézna mellkason egy sebhely díszelgett, minden valószínűség szerint egy kés nyoma. Az első benyomása mit sem változott. Értéktelen szarcsimbók, aki csak egyvalamire jó – hogy összejátsszon valami dörzsölt munkajogi ügyvéddel, aki pontosan tudja, hogyan kell manipulálni a rendszert. Csakhogy mások is ismerik ezt a rendszert, és pontosan tudják, mit kell tenni ahhoz, hogy semmissé tegyenek egy követelést. Pabon végzetét egy kártérítésre egyáltalán nem jogosító, nem-munkahelyi sérülés fogja okozni. A halálával megszűnnek a rokkantsági csekkek, köztük minden negyedik is, amely törvény szerint az ügyvédjét illette.

Pabon légzése akadozni kezdett.

A mellkasa megemelkedett.

A férfi kitapintott a pulzusát.

Gyenge, és egyre lanyhul.

Már csak néhány perc, és eggyel kevesebb kárigénylő fogja pumpolni a rendszert.

21:30

Brent a temetőnél parkolt le.

A tölgyfák függönyén túl sötéten magasodott a Szent Márk evangélikus templom, a fehérre meszelt faépület tetején lévő hattyú alig volt kivehető a félhold halvány fényében. A szakszervezeti megbeszélés után visszavitte Hanket az étteremnél hagyott kisteherautójához, és elbúcsúztak egymástól. Már évek óta nem vett részt Hank havonta megrendezett szakszervezeti gyűlésein, és jó volt látni, hogy semmi sem változott.

Kiszállt a terepjáróból, és felnézett az égre, amelyen távoli villámok cikáztak, és mennydörgés hallatszott a messzeségből.

Vihar lesz. Időszerű.

A sírok között bolyongott, a sírkövek élénk tanúbizonyságot adtak a környék gazdag történelméről – egyes fejfák egészen a gyarmati időkig nyúltak vissza. Nehéz elhinni, de már tizenegy év telt el azóta, hogy Paula elhajtott.

És egy órával később a felesége halott volt.

Egyetlen járművet érintő baleset volt az augustai országúton. Az asszony autója egy acél villanypóznának csapódott, amely belökte a motort az utastérbe, és azonnal megölte a feleségét. Brent ismerte a helyszínen dolgozó seriffhelyetteseket meg az országúti járőröket, és nagyra értékelte, amit később tettek. Az ESEMÉNY OKA feliratú rubrikában azt pipálták ki, hogy BALESET.

Csakhogy semmi sem állt távolabb az igazságtól.

Azt az országutat kilométereken át toronymagas acél villanyoszlopok szegélyezték egymástól ötven méter távolságra, az útpadkától húsz méterre. Paula kocsijának keréknyomai a burkolattól a gyepen át egyenes vonalban az egyik oszlop felé vezettek. Ha elaludt volna, ha valami eltereli a figyelmét, vagy ha elájul, a nyomok szabálytalanok lettek volna. Így a szándék kétségtelen volt. Öngyilkos lett. Borzalmas, erőszakos módon. Se üzenet, se figyelmeztetés, se magyarázat.

Csak a halál.

Ha újraélhetné vele azt az utolsó napot, vajon másképp csinálna valamit? Már egy évtizede kínozta ez a kérdés. Két éve voltak házasok, és azt hitte, szerelmesek egymásba. De tévedett. Megpróbálta rendbe hozni a dolgokat, és hűséges maradt. Végül aztán úgy döntött, hogy megfogadja a föld összes párkapcsolati szakértőjének a tanácsát, és őszinte lesz, megmondja neki, hogy vége. Nincs tovább. Befellegzett.

– Őt szereted? Igaz? – kérdezte Paula.

Ettől a kérdéstől félt a leginkább, de úgy döntött, hogy ezt is őszintén megmondja.

– Azt hiszem, igen.

– Te rohadt szemét.

Ezek voltak az utolsó szavak, amelyeket a felesége mondott neki.

Istenem, bárcsak hazudott volna!

Megkereste a sírját. Néhány gyom sarjadt a fehér gránit sírkő mellett. Lenézett az elsárgult fűre, és elmerült a sírfeliratban, amely összefoglalta az asszony életét.

GYERMEK, TESTVÉR, FELESÉG.

Aznap neki is meghalt egy része. Kétség sem fér hozzá. A temetés után megváltozott az élete. Egy darabig kábán lézengett, aztán bezárta a concordi praxisát, és ötszáz kilométerrel odébb, Atlantában keresett magának új állást. Kisvárosi, hétköznapi ügyvédből fővárosi ügyész lett. Jó volt az új munkájában. Nevet szerzett magának. Megpróbált megfeledkezni a hibáiról, és megtenni minden tőle telhetőt.

Újra megdördült az ég.

Most hazatért.

Hogy végre szembenézzen a démonjaival.

21:50

Brent elhagyta a temetőt, és végigkocsikázott a belvároson.

Concordot kétszáz éve gyakorlatias emberek tervezték kevés fantáziával, utcái egymással párhuzamos rácsszerkezetet alkottak, amely annak idején rendezett átmenetet biztosított a sűrű erdő és a valódi városi terület között. Azóta is egy kék víztorony a legmagasabb építmény. Téglából épült sorházak, századfordulós homlokzatokkal uralták a képet, többségük egy nagyszabású felújítás eredménye volt, amely Hank városházán eltöltött időszaka alatt zajlott. 1734-ben Salzburgból Georgiába menekülő üldözött lutheránusok telepedtek le először a környéken. Brent apjának családja, a Walkerek ezeknek az embereknek a közvetlen leszármazottai voltak. A concordi általános iskolában mindenki tanult az amerikai függetlenségi háború közelben tomboló két csatájáról, és hogy a megyét, a helyi milíciát az angolok ellen vezető Robert Woods tábornokról nevezték el. Az amerikai polgárháború idején a Savannah-ba tartó Sherman csodával határos módon a város nagy részét megkímélte a felégetéstől, a kisváros békés, álmos hangulata pihenőt kínált katonáinak a végső tengeri offenzíva előtt. A First Street egykor része volt annak a régi kvéker útnak, amelyen maga James Oglethorpe is közlekedett, hogy összekösse gyarmati településeit. A városban egykor gyapotfeldolgozó, vízimalom és vasúti raktár is működött, mára mindháromból helytörténeti múzeum lett. A raktár legfőbb nevezetessége egy emléktábla, amely George Washington 1791-es látogatását örökíti meg.

A First Streetről lekanyarodott a Live Oak Lane-re.

Még egy jobb kanyar, és két utcával később haza is ért.

A szülei harminc évvel ezelőtt vásárolták a kétszintes viktoriánus családi házat, amelynek utcai homlokzatát terjedelmes fedett veranda uralta, az oldalán pedig egy különálló kétszintes garázs állt. A környék évtizedeken át Concordhoz tartozott, az első otthonok akkoriban épültek, amikor a régi Republic igazgatótanácsa hatvan évvel korábban embereket költöztetett a környékre. Az igazgatók és felső vezetők valamikori privát szférája ma már csendes környezetet és nyugalmat nyújt nyugdíjasoknak, vagy azoknak a fiatal családoknak, akiknek van idejük és energiájuk gondoskodni egy sok törődést igénylő, régi házról.

Bekanyarodott a téglából épült postaládánál, amelyen a 328-as szám állt. Hibrid Lincolnja a behajtón parkolt, mögötte az anyja Priusa pihent. Mindkét járművet kikerülve, a garázsban tette le a Jeepet, aztán visszaindult az utcai veranda felé, és észrevette, hogy valaki áll a behajtón.

Egy nő.

Lezser öltözetben. Két üres keze az oldalán lógott.

Brent a közvilágítás félhomályában látta, hogy nagyjából vele egyidős, rövid hajú nő áll ott, arca pedig teljesen érzelemmentes volt, akár egy maszk.

Mint valami szellem.

Ha még Atlantában lenne, sokkal óvatosabban viselkedne. De ez itt Concord. Az otthona. Úgyhogy közelebb lépett hozzá.

– Segíthetek?

– Maga Brent Walker?

Halkan beszélt, szinte suttogott, mintha attól tartana, hogy valaki hallgatózik.

Brent fontolóra vette, hogy hazudik, de aztán úgy döntött, hogy nem teszi.

– Én.

– Nem ismerjük egymást, és nem is fontos, hogy megismerjük. Csak azért jöttem, hogy szóljak, vigyázzon magára.

Brent meglepődött.

– Mire gondol?

– A munkájára. Legyen óvatos! Nem az, aminek hiszi.

Most aztán lettek volna kérdései. Egy csomó.

A nő azonban szó nélkül sarkon fordult, és elindult egy Tahoe felé, amely az utca túloldalán parkolt a járda mellett, az egyik utcai lámpa alatt. Brent utánasietett, és a karjáért nyúlt.

Finoman visszatartotta.

– Bocsásson meg.

A nő nem ellenkezett, nem is kiáltott fel, miközben a férfi megfordította. Csak a szemébe nézett, mélyen.

– Szívlelje meg a Példabeszédek 22. fejezetének 3. versét. És Isten irgalmazzon magának.

Brent megdöbbent.

A nő kitépte a karját a férfi kezéből, beszállt a járműbe, és elhajtott. Brent nézte, ahogy a Tahoe az utca végén befordul a sarkon, és eltűnik.

Mi a fene volt ez?

Egy pillanatig csak állt ott, amíg összeszedte magát, majd visszaballagott a házhoz, és szinte letaglózta a közelben lévő fehér liliomfa bódító illata. Odabent az anyját a konyhában találta, éppen takarított. Nehéz elhinni, hogy a következő születésnapján már hatvanhat éves lesz. Ezüstös haját rövidre vágatta, a szeme pedig olyan kék volt, mint a szikrázó zafír. A karcsú, szinte cingár, örökké vidám asszony Brent gondolataiban mindig úgy fog élni, mint aki egy percig nem tud nyugton maradni.

Úgy döntött, hogy megtartja magának, ami az imént történt, mivel valójában maga sem tudta, mit gondoljon róla. Inkább a vacsoráról meg a szakszervezeti gyűlésről mesélt az anyjának, és végül így fejezte be:

– Jó látni, hogy vannak dolgok, amelyek nem változnak. Hank most is ugyanolyan.

– Errefelé a legtöbbeknek a pecázás vagy a vadászat a hobbija. Hank meg a politikát játssza.

– És jól is csinálja – mondta, miközben leült a bárszékre. – Eső lesz.

A mosogató fölötti ablakon túl molylepkék röpködtek a fény körül.

– Hiányozni fog Atlanta? – kérdezte az anyja.

Nem igazán. A Fulton Megyei Kerületi Ügyészi Hivatal egy kaland volt, az most már biztos. Rengeteg tizenkét órás munkanap, heti nyolcvanórás hajtás, mindenféle bűncselekmény, amit az ember csak el tud képzelni. Eleinte betörésekkel foglalkozott, de aztán apránként megérett az erőszakos bűncselekményekre is, az utolsó pár évben pedig kizárólag gyilkosságokat vitt bíróság elé. Remélte, hogy soha többé nem kell véres hullát látnia.

– Nem gondoltam volna, hogy egyszer a papírgyárban fogok dolgozni.

– Ahogy az apád sem.

Brentnek még a fülében csengett a kiselőadás, amelyet legalább pár havonta végig kellett hallgatnia. Az apja autodidakta gépész volt, aki világéletében valaki másnak dolgozott, blokkolókártyát lyukasztott, és minden második csütörtökön megkapta a fizetési csekkjét. Évente három hét szabadság, plusz táppénzes napok, garantált egészségügyi hozzájárulás, a végén pedig várja a nyugdíj.

Rendes, tisztes megélhetés.

Csak egy baj volt.

Nem akarta, hogy egyetlen gyermeke a nyomdokaiba lépjen.

– Az adott körülmények között – mondta az anyja – biztos vagyok benne, hogy helyeselné.

Azt azonban egyikük sem hozta szóba, amit mindketten tudtak. Az anyja beteg volt. Már egy ideje érezte, hogy valami nincs rendben, de három hónappal ezelőttig egy szót sem szólt róla. Kezdett kihagyni az agya. Olyannyira, hogy orvoshoz ment, aki megerősítette, hogy kezdeti Alzheimer-kórban szenved. Gyógyszereket írt fel, amelyek csupán elodázni tudják az elkerülhetetlent, tehát neki itt a helye mellette.

Ott egye meg a fene a démonait.

– Nem panaszkodhatok – mondta. – Tisztességes fizetést kapok, van betegbiztosításom, fizetik a nyugdíjjárulékot, és még titulusom is van. A vállalati jogtanácsos helyettese egy több milliárd dolláros cégnél. Ki tudja? Egy nap talán még vállalati jogtanácsos is lehetek.

– És Hankkel mi van, nincs vele baja?

– Arra vártam, hogy majd vacsora közben felhoz valamit. De semmi. Pedig tudom, hogy el fog várni tőlem ezt-azt. Belső információkat. Figyelmeztetést, ha baj közeledik. Annak idején mindennap leültem vele egy-két órára, hogy szervezkedjünk vagy tervezzünk valamit a vállalat ellen. Nemsokára kezdődnek a tárgyalások a kollektív szerződésről, szóval azt mondanám, hogy gondot fog okozni.

– Ne felejtsd el, hogy most kinek dolgozol.

– Nem fogom. Csak azt remélem, hogy Hank sem fogja.

Igazán furcsa. Tíz éve még egy fiatal kisvárosi ügyvéd volt, aki bíróságról bíróságra loholt a megélhetésért. Aztán büntetőjogi ügyész lett egy nagyvárosban. Most meg egy papírgyár vállalati jogtanácsosának általános helyettese. Negyvenéves múlt pár évvel, és máris három különböző karriert futott be.

Ki gondolta volna?

– Jól megleszel? – kérdezte az anyjától.

– Nem tudom, fiam. Tényleg nem tudom.

– Félsz?

– Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem.

– Én itt leszek. Egész idő alatt.

Brent meglátta az anyja arcán azt a szeretetteli kifejezést, amely ezer szónál is ékesebben mutatta ki a köszönetét.

– A Southern Republic jó cég – mondta az asszony. – Szerencséjük, hogy megkaptak.

Brent kinézett az ablakon.

Eleredt az eső.

Remélte, hogy az anyjának igaza van.

Brent lefekvéshez készülődött, de még mindig zaklatott volt a temetőben tett látogatástól, és az idegentől, aki egyértelműen nyomozott utána. Bántotta a nő szomorú, szánakozó tekintete.

És az, amit mondott.

Példabeszédek 22:3.

Nem volt éppen egy bibliatudós, pedig valamikor rendszeres és lelkes templomba járó volt. Paula halála óta már nem annyira. Kíváncsi volt, hogy megvan-e még a gyerekkori bibliája, ezért kihúzta az éjjeliszekrény fiókját.

Ott lapult.

Réges-régi ajándék az apjától.

Kiemelte a könyvet, és odalapozott, ahová az apja beírta: IMÁDKOZOM, HOGY EZ A BIBLIA ÁLDÁS ÉS VIGASZ LEGYEN A SZÁMODRA. APA.

Gyengéden megsimogatta az oldalt a tintával írt szöveg fölött, mintha ezzel valahogy kapcsolatot létesíthetne az apjával. Nehéz elhinni, hogy már elment.

Azután lapozni kezdte a vékony oldalakat, és megkereste az idézett passzust.

Az eszes meglátja a bajt és elrejti magát; a bolondok pedig neki mennek és kárát vallják.

Tízéves lehetett, amikor az apjától a bibliát kapta. Megjegyzésekkel ellátott kiadás volt, amelyben rengeteg lábjegyzet magyarázta az egyes passzusokat. A Példabeszédek 22:3 jegyzete így szólt:

Isten az ő könyörületességében megtagadta az embertől a jövő ismeretét. Helyette reményt és eszességet adott neki. Az ember a remény révén folytonosan a jót várja, a jóra számít. Az eszesség révén felkutatjuk és alkalmazzuk a biztosításához szükséges eszközöket. Sokféle gonoszság létezik, amelynek útját nem állhatjuk, és nem is téríthetjük el. Az eszesség előre megmutatja azokat az eszközöket, amelyeket arra használhatunk, hogy kitérjünk az útjából, és elrejtőzzünk. Az együgyűek, a járatlanok, az önfejűek, a hebehurgyák és az ostobák ész nélkül rohannak, hogy megregulázzák, megzabolázzák, és utat mutassanak neki. Így aztán sok hibát követnek el, sokszor felsülnek, és gyakran szenvednek a következményektől.

Brent fontolóra vette a szavakat és a figyelmeztetéseket.

Vajon mit akart mondani az a nő?

És miért pont neki címezte az üzenetet?

Mindkettő jó kérdés volt.

22:35

Hank a papírgyár felé tartva a sötétbe borult concordi utcákon autózott. Valamit még el kell intéznie, mielőtt az éjszaka véget ér.

Valamit, amit inkább megtartott magának.

Marlene Rhoden nem csinált titkot abból, hogy vonzódik hozzá. Nála egy évvel idősebb, jól megtermett nő volt, göndör vörös hajjal, dús keblekkel és szégyentelen természettel, amely mindkettejükhöz jól illett. A cég vezetőségéhez tartozott, a Southern Republic Pulp and Paper harminckét adatrögzítőjének a főnöke volt. Ez pedig hozzáférést biztosított neki rengeteg bizalmas információhoz. Szép csendben, hébe-hóba már évek óta randiztak egymással. A nő gyakran célozgatott arra a kívánságára, hogy gyűrűvel és esküvővel tegyék hivatalossá a kapcsolatukat. A férfinak azonban jobban tetszett ez a laza felállás, tekintve, hogy az egyetlen házassága nem éppen végződött jól.

Neki ugyan nem kell több feleség.

Az egyik irodaépület mögött lévő kövezett parkolóban állt meg. A nő egy összehajtogatott magazinnal kiékelte a hátsó ajtót, hogy résnyire nyitva maradjon. Hank az irodájában találta Marlene-t. Rajta kívül sehol senki. Rendszeresen dolgozott késő estig, egyedül. Az egyetlen különös dolog most az ő jelenléte volt.

A nő levette a kezét a billentyűzetről, és kinyújtóztatta hosszú ujjait, hogy oldja az elgémberedést.

– Meg sem csókolsz? – kérdezte.

A férfi tudta a dolgát, és az íróasztalt megkerülve futólag szájon csókolta.

– Ennyi? – kérdezte a nő.

– Fáradt vagyok, Marlene. Egy hosszú gyűlésről jövök. Szeretnék lefeküdni.

– Remek ötlet. Hadd fejezzem ezt be, aztán jövök én is.

– Egyedül.

A nő elmosolyodott.

– Azért egy próbát megért, nem igaz?

De igaz. És ő aztán tényleg próbálkozott. Minden adandó alkalommal. Ami, ha őszinte akart lenni magával, kifejezetten tetszett neki.

Ki ne szeretné, ha vágynak rá?

– A jobb lábam a térdemtől a seggemig teljesen elzsibbadt – mondta a nő. – Ergonomikus szék, döntött billentyűzet. Na, ja. Szart se ér egyik se.

Egyetlen dolgot mindenképpen fel lehetett írni a hibái közé – egy kissé hipochonder volt. Mit is olvasott a kéztőalagút-szindrómáról? Az adatrögzítők állítólag a magas kockázatú kategóriába tartoznak. De hát a fenébe is. Minden munkának megvannak a maga problémái. Hank rendszeresen akkora feszültséggel meg áramerősséggel dolgozik, amivel ropogósra süthetné magát.