Heidi Rehn

LÁZADÓ NŐK KÖNYVESBOLTJA

Fordította: Hámori Iván

A mű eredeti címe:

Die Buchhandlung in der Amalienstraße

Copyright © by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Published in 2022 by List Verlag

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Hámori Iván, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-310-7 (papír)

ISBN 978-963-614-311-4 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Nagy Koppány Zsolt

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Havadi Krisztina

Borítóterv: Técsi Boglárka

E-book: Scriptor Kft.

„Teremtsd meg a saját világodat, és olyan lesz, amilyennek szeretnéd. Csak benned él, a te elképzeléseid szerint. Teremtsd meg, és higgy benne!”[1]

HELENE BÖHLAU: FÉLÁLLAT

„Modern nőnek lenni annyit jelent, hogy a saját törvényeid szerint élsz. Talán nem hétköznapi békesség lesz a jutalmad, de eléred a legnagyobb boldogságot, ami ember számára lehetséges: kialakul a személyiséged.”[2]

CARRY BRACHVOGEL:

HEBBEL ÉS A MODERN NŐ

[1] Regény, 1899.

[2] Elhangzott egy előadás keretében 1911-ben, idézi az Ingvild Richardsen szerkesztésében megjelent Éva lányai. Müncheni írónők és a modern nőmozgalom 1894–1933 (München, 2018. 242. old.)

Meta emlékének

Előszó

München, 1910. március közepe

Sikeres este volt. Elly most már tudta, hogy mit szeretne: ki akarja tanulni a könyvkereskedői szakmát. És azt is tudta, hogy mit nem szeretne: semmiképp nem fog függeni egy férfitól, nem akarja, hogy eltartsák. A saját lábára áll, és a szívéhez már régóta közel álló munkával teremti meg a függetlenségét. A Női Érdekvédelmi Egylet előadása megmutatta az utat a célja felé. Majd szétvetette a türelmetlenség, és alig bírta kivárni, hogy végre megbeszélhesse Hennivel.

Kifelé menet körbenézett a teremben, és szemügyre vette a jelenlévőket. Szinte kizárólag nők, a többségük húsz és negyven év között. Majdnem mindegyikük művelt, polgári környezetbe született, úgy, mint ő. Henni ugyan nem, de a jövőben ennek nem lesz jelentősége, mint ahogy annak sem, hogy valaki nőnek vagy férfinak születik. Erről szólt a berlini könyvkereskedő, Marie Lesser iménti előadása.

Tíz esztendeje, hogy elkezdődött a huszadik század. Egy olyan korszak, amelyben a nők, függetlenül a származásuktól, a sorsukat a saját elképzelésük és tehetségük szerint alakíthatják. Egy könyvesbolti állás ideális feltételeket teremt ehhez. Nem is csoda, hogy ezen a területen évek óta folyamatosan gyarapszik a nők száma, ráadásul két éve még egyletet is alapítottak a számukra, amelynek szakmai súlya szintén növekszik.

Ellynek egyértelmű volt, hogy ez igazi esély a számára.

– Csodás előadás volt! Szerinted is?

Izgatottan húzta maga után Henni barátnőjét a sötét márciusi éjszakában. A hideg levegőben hópelyhek kavarogtak. Elly széttárta a karját, hátravetette a fejét, és táncra perdült a havas járdán.

Néhány nő a közelükben, útban hazafelé az előadásról, rosszallóan nézte a mutatványát. Mások a fejüket ingatták, de eldönthetetlen volt, hogy ez egyetértést vagy helytelenítést jelent. Sokak mosolya viszont határozottan bátorította.

– Igaza van, kisasszony! – Egy középkorú asszony még meg is tapsolta. – Ha megint olyan fiatal lehetnék, mint maga, fütyülnék a jómódú családom véleményére, és szélsebesen jelentkeznék tanulónak egy könyvesboltba.

– Ez a mi esélyünk! Meg kell ragadnunk! – Egy utolsó lendületes piruett után szorosabbra vonta a sálát a nyaka körül, Hennihez lépett, és belekarolt.

Henni csak titokban jöhetett el az előadásra. Az anyja persze elengedte volna, de az apja rossz szemmel nézte a Női Érdekvédelmi Egylet tevékenységét, az anyja pedig nem mert vitába szállni vele. Így aztán a szülők nem tudtak meg semmit erről az estéről, mert Henni úgy távozott otthonról, hogy segít Ellynek és az anyjának a nagymosásban, és náluk is tölti az éjszakát az Englischer Garten közelében lévő lakásukban.

Elly megözvegyült anyjának, Ditának jobb dolga is akadt, így aztán nem sokat törődött azzal, hogy mivel tölti a lánya az estéit, az éjszakáit. Azon meg aztán végképp nem törte a fejét, hogy mihez kezd Elly önmagával, a jövőjével. Magától értetődőnek vette, hogy kifog majd egy jó, pontosabban gazdag férjet, aki gondtalan életet biztosít neki.

– Marie Lesser a szívemből szólt – közölte Elly nem fogyó lelkesedéssel, miközben az Odeonsplatz felé gyalogoltak. – Muszáj belevágnunk. A könyvkereskedés a mi hivatásunk. Kár, hogy erre nem jöttünk rá korábban. Holnap reggel elmegyünk Thereshez és Ruthhoz, és megkérdezzük, hogy beállhatunk-e hozzájuk. Hétkor nyitnak, és ha már akkor ott vagyunk, még egyedül lesznek, így zavartalanul beszélhetünk.

– Téged biztosan felvesznek, különben miért szóltak volna a ma esti előadásról? Ráadásul te középfokú lányiskolába jártál, és jó családból is származol. Én viszont csak népiskolát végeztem, szegényes környezetben nőttem fel, és…

– Szamárság! – szakította félbe Elly. – Okos vagy, és csupa tudásvágy. Sokkal többet olvasol, mint én, és az izgalmas történetek jelentenek neked mindent. Ezt Lämmléék is tudják. Azóta ismernek minket, hogy öt-hat évesen elkezdtünk náluk a könyvek között szimatolni. Nekik köszönhetjük, hogy egyáltalán megismerkedtünk. Még az apádat is megpróbálták rávenni, hogy írasson be egy jobb iskolába…

– Amit meg sem hallott. Sőt egyenesen megtiltotta a továbbtanulást. Szerinte fölösleges egy lánynak tanulni, hisz úgyis férjhez megy – legyintett Henni. – Nincs semmi bajom azzal, hogy eladósegéd vagyok Frau Hippmann dohányboltjában. Ott naponta történik valami, amit felhasználhatok a történeteimhez. Négy év múlva nagykorú leszek, és akkor úgyis lelépek innen.

– Nem mehetsz el! – Elly megtorpant, és kényszerítette Hennit, hogy ránézzen. – Nem hagyhatsz itt egyedül. Te vagy a legjobb barátnőm. Az egyetlen ember, akinek tényleg fontos vagyok. Mihez kezdenék nélküled?

– Épp az előbb mondtad, hogy ki akarod tanulni a könyvkereskedést, mert ez a te nagy esélyed az önállóságra. Pedig már most is az vagy, és ehhez nincs szükséged rám.

– Mindig szükségem lesz rád. Egész, remélhetőleg hosszú életemben.

Elly lábujjhegyre állt, átkarolta a nála magasabb és egy évvel idősebb Henni nyakát, és szorosan magához ölelte.

– Hát egyelőre itt vagyok. Még legalább négy évig. – Henni zavarba jött, és kiszabadította magát az ölelésből. – Tegyük föl, hogy Lämmléék felvesznek tanulónak, de az anyáddal akkor is meg kell vívnod a csatádat. Ellenezni fogja, mert más tervei vannak veled.

– Nem fogom kikérni a véleményét. – Elly fázósan megborzongott, mélyebbre dugta a kezét vastag gyapjúkabátja zsebébe, és lassan megindult a téli éjszakában. – Szerintem meg is fog könnyebbülni. A svájci internátus egy vagyonba kerül, és voltaképpen nem engedheti meg magának. Csak azért íratott be, mert azt képzeli, hogy ennyivel tartozik nekem. De nincs az az isten, hogy elmenjek oda.

– De a vonat… Már megváltotta a jegyedet jövő hétre.

– Majd visszaváltja, vagy átveszi Dorothea, esetleg Sieglinde. Ők is Neuchâtelbe készülnek. Elképzelni is szörnyű, hogy a Madame Haustetter intézményében együtt töltött évek után még kettőt lehúzzak Svájcban ezekkel a beképzelt libákkal. – Elly megrázkódott az undortól. – Soha nem szeretnék úgy élni, mint ők. Nem erre születtem.

– Mert arra születtél, hogy minden reggel héttől a boltban söprögess, és könyves ládákat tologass? Csomagokat vigyél ki biciklivel a vevőknek, vagy épp szállítói számlákat ellenőrizz?

Henni kétkedő tekintettel nézett a barátnőjére. Elly persze értette, hogy mire gondol. Túl jól ismerték egymást, és csaknem mindent tudtak a másikról. Hennivel ellentétben ő például túlságosan törékeny volt, és nem szokott hozzá a fizikai munkához. Még soha nem kellett keményen dolgoznia, nem úgy, mint Henninek, aki már kis korában besegített a háztartásban, és tizennégy éves kora óta naphosszat gürcöl a dohányboltban.

– Ez sokkal rosszabbul hangzik, mint amilyen valójában – próbálta magát is megnyugtatni Elly. – Lämmlééknél a nehéz munkákra ott vannak a férfi segédek és Franz, a küldönc. Láttad valaha is Therest izzadni a megerőltetéstől, vagy akár csak kerékpárra pattanni, hogy kiszállítsa a megrendelt könyveket? Könyvkereskedőként az ideje túlnyomó részében a vevőkkel tanácskozik, és javaslatokat tesz nekik. Képzeld csak el, hogy ezért mennyi könyvet kell elolvasnia! Hány költővel ismerkedik meg, és mennyi elmés beszélgetést folytat az irodalomról!

– Ezt megteheted a lánykollégiumban is. Ráadásul franciául folyik az oktatás. A világ távoli részeiből érkező, érdekes barátnőkre tehetsz szert, és így mintha te magad is beutaznád a világot.

– Hogy aztán a végén a Bajor Királyi Testőrgárda egy kissé öreg, de annál arrogánsabb tisztjéhez mehessek feleségül, mint az anyám? Hát nem, köszönöm.

– Viszont az apád halála óta az anyád úgy él, ahogyan a kedve tartja.

– Tehát abban a reményben menjek férjhez, hogy a párom a lehető leghamarabb feldobja a talpát, és azután végre azt csinálhatom, amit szeretnék? – Elly elnevette magát. – Sajnos az anyám özvegyi nyugdíja annyira nem nagy, hogy tényleg megérje.

– Azért nem tűnik különösebben boldogtalannak. Nézd, ott van előttünk, és majd szétveti az energia!

Henni a következő utcasarok felé intett a fejével. Dita, egy maroknyi egyenruhás hódolótól körülvéve, valóban ott állt. Hosszú tollakkal ékesített, széles karimájú kalapja és szőrmeszegélyes kabátja összetéveszthetetlenné tette a megjelenését, akárcsak karcsú alakja, amelyet egy utcalámpa előnyösen világított meg. Úgy tűnt, hogy ő és kísérői várnak még valakire, mielőtt elindulnának szórakozni a palotaméretű Café Luitpoldba, ahol nemcsak vacsorázni, de táncolni is lehetett.

Elly nem akart összefutni az anyjával, ezért átmentek az utca túloldalára, ahol ebben a pillanatban tűnt föl a Vörös Vár – ahogy a müncheniek a vöröses színű homokkő homlokzata miatt a Wittelsbach-palotát nevezték – előtt egy magas, áthatóan kék szemű, feltűnően szőke, egyenruhás férfi.

– Elly kisasszony! Mindig örömömre szolgál, amikor találkozunk!

Kellemetlen volt, hogy a hangos üdvözlés felhívta rájuk Dita és gavallérjai figyelmét, akik azon nyomban át is jöttek hozzájuk.

– Részemről az öröm, von Hauenstein úr! – Elly eltúlzott udvariassággal viszonozta az üdvözlést. Igazság szerint ki nem állhatta az apja egykori tisztiszolgáját, aki időközben hadnagyi rangra emelkedett. Elly ízlésének egy kicsit túl jóképű volt, túl jól nevelt és túl gáláns. És egyértelműen túl tolakodó. Szünet nélkül tette a szépet Ditának, és nem feltétlenül azért, mert komolyak voltak a szándékai. Az anyja a harmincas évei közepén járt, és ez a férfi nagyjából tíz évvel volt fiatalabb egy hozzá illő partnernél. Elly azt feltételezte, hogy azért lebzsel Dita körül, hogy a lányát nyerje meg magának. Apja öt évvel ezelőtti vadászbalesete után úgy tett, mintha a haldokló apa a szavát vette volna, hogy gondját viseli az anyának, illetve elsősorban a lányának. Amint eléri a megfelelő kort, bizonyára házassági ajánlatot tesz majd. Úgy tűnt, hogy Ditának nem volna ellenére ez a kapcsolat, és gyakran célzott is rá, amitől Ellyt mindannyiszor kirázta a hideg.

– Ilyen későn még az utcán? A legjobb, ha azonnal… – kezdte, de Elly leintette a hadnagyot.

– Nem szükséges hazakísérnie. Mint látja, velem van a barátnőm, Henni. Nálunk fog aludni.

Von Hauenstein ezt lenéző homlokráncolással fogadta. Határozottan helytelenítette a Hennivel való szoros barátságát.

– A Női Érdekvédelmi Egylet egyik előadásán voltak – szólt közbe Dita. Meg akarta indokolni, hogy serdülő lánya miért nincs ilyen későn még otthon.

– A Női Érdekvédelmi Egylet? – A hadnagy ajka megvetően lebiggyedt. Ez számára még elfogadhatatlanabb volt, mint a barátság egy olyan senkivel, mint Henni.

– Előadást tartottak a nők lehetőségeiről a könyvkereskedelemben. – A helyzet arra ösztökélte Ellyt, hogy beszámoljon az estéről. – A barátnőm és én úgy döntöttünk, hogy nekivágunk a könyvkereskedői képzésnek.

– Könyvkereskedői képzés? Minek? Jövő héten úgyis elindul a svájci internátusba. – A hadnagy fölényes derűvel kereste Dita pillantását.

Dita egy pillanatig habozott. Ha nem a megözvegyült tisztfeleség, Dita Grafenstetter, született Hengsdorff grófnő lett volna, akkor nem talál vissza olyan gyorsan a saját, magabiztos hangjához. Erőltetett vidámsággal mosolygott először a hadnagyra, majd Ellyre, mielőtt a kísérőihez fordult volna.

– Lenyűgöző, nemde? A lányom mindig tud meglepetést okozni, és igazodik a korszellemhez. Ezenkívül szenvedélyes olvasó, vagyis kézenfekvőnek tűnik, ha egy könyvesboltban szeretne dolgozni. Manapság igen előnyös, ha egy ifjú hölgy igyekszik képezni magát. Hosszú távon ez jótékonyan hat a személyiségére is. Így tanulja meg értékesen kihasználni az időt.

– Igaza van – bólintott von Hauenstein. – Egy értelmes elfoglaltság jobb, mint az unalom. Különösen egy ifjú hölgy esetében, akinek így…

– Akinek így nem jut eszébe ostobaságot csinálni – szakította félbe Elly. – Fölöslegesen aggódik. Mi, nők, tanultunk a férfiak múltbéli dicstelen és ostoba hibáiból, amelyeket puszta unalomból és értelmes elfoglaltság híján követtek el. Gondolok itt például a párbajokra. Mi ennél jobban ki tudjuk használni az életünk szűkre szabott idejét.

Rosszul látta, vagy von Hauenstein egy töredék másodpercre tényleg megkövült? A következő pillanatban mindenesetre már önelégülten mosolygott.

– Önt amúgy sem félteném, hisz soha nem unatkozik.

– A célom nem az unalom elkerülése. Szeretném tudatosan járni az utamat.

– Amelyik előbb-utóbb el is vezeti ahhoz a célhoz, amely felé az ön köreiből származó összes fiatal hölgy törekszik.

– Attól tartok, hogy mi ketten egészen más célokról beszélünk.

– Erre nem mernék fogadni.

– Miért nem?

– Mert a mi köreinkben önnek mint nőnek, nincs választási lehetősége.

– Vagy úgy! Tehát marad a házasság, amelyben egy férfi oldalán csendesen elvegetálhatok. Erre viszont én nem tennék föl nagyobb összeget.

– Mi lenne, ha fogadnánk?

A hadnagy nyújtotta a kezét. Dita megvetően felhorkant, Henni pedig jól hallhatóan sóhajtott.

– Nagyon szívesen – mondta Elly, és belecsapott a férfi tenyerébe.

1. fejezet

München, 1913. október közepe

Kicsi híja volt, hogy a míves kiadású művészeti albumokat fel nem borította a polcon, amelyek aztán dominókockaként potyogtak volna a földre. Elly fürgén átlépett a csodás kiállítású, disznóbőr kötésű Meyer-féle társalgási lexikonon, de közben újra elveszítette az egyensúlyát. Vadul hadonászott a karjával, nehogy hanyatt esve letarolja az útikalauzokat. Épp visszanyerte az egyensúlyát, amikor az olasz reneszánsz építészetét tárgyaló vaskos kötet billegni kezdett. Az utolsó pillanatban még elkapta, és elhelyezte a görög filozófusok könyveinek sorában.

A hét óra egyértelműen túl korai volt ahhoz, hogy kellőképpen uralja a reflexeit és a figyelmét. De a hét óra, vagyis a boltnyitás volt a nap egyetlen olyan időpontja, amikor még nagyjából zavartalanul tudta eltüntetni a hetvenötödik születésnapját korábban ünneplő Lämmle könyvkereskedés időközben eléggé megfakult kirakati díszeit. A polcokon aranynyomatos betűkkel díszelgő borítójukkal tekintélyt sugárzó klasszikusoknak és az elmúlt hónapokban megjelent, harsányan szecessziós kinézetű újdonságoknak meg kellett végre hátrálniuk a müncheni szerzők és szerzőnők munkái előtt. Ugyanis épp erről volt nevezetes az Isaak Lämmle által az óvárosban alapított könyvesbolt, amelyet harminc éve a fia, Isidor átköltöztetett az Amalienstraßéra, és ezt a hagyományt ápolta a lánya, Theres és unokahúga, Ruth, akik nyolc évvel ezelőtt vették át az üzletet.

Hoppá! Nem sokon múlott, hogy újabb ügyetlenséget kövessen el, miközben megfordult a kirakatüveg és a hátsó furnérfal közötti keskeny helyen. Nagyon figyelnie kellett, hogy miközben leakasztja a tarka füzérekkel felcicomázott ünnepi táblát, rajta az aranyozott hetvenötössel, ne döntse fel az irodalmi Nobel-díjas Paul Heyse közreműködésével készült Müncheni költészeti antológia magasra tornyozott halmát. A korlátozott számban kinyomtatott kötetet az ünnepi alkalomra Lämmléék saját kis kiadója állította össze, művészi illusztrációit egy fiatal müncheni festőnő készítette. A könyveknek természetesen ott kell állniuk egy kis emelvényen a kirakat közepén, egészen addig, amíg minden példányát el nem adják.

Az emelvény előtt szétterített karmazsinvörös, nehéz és vastag anyagon Elly elrendezte a vevők nagy kedvencét, Thomas Mann könyvét, A Buddenbrook házat, emellé került Ricarda Huch levélnovellás kötete, Az utolsó nyár, Heinrich Manntól a Ronda tanár úr, és végül a nemrég Fontane-díjjal kitüntetett Annette Kolb bemutatkozó regénye, A példány. Talált még helyet Hans Carossa legújabb regényének, a Doktor Bürger végzetének és Lena Christtől a Falusi lánytörténeteknek is. Merész válogatás. Egymás mellé helyezte az ismert szerzők elismert műveit a kevésbé bevezetett nevekkel, és ettől azt remélte, hogy így a kezdők is nagyobb figyelmet kapnak attól az olvasói körtől, akik általában a bevált szerzőket választják, és nehezen vehetők rá valami új megízlelésére. A törzsvásárlóik java része pedig ilyen volt.

Fürgén megigazította a szoknyáját, és lábujjhegyen lépkedett a könyvek között, hogy egy-egy kötetet feltűnőbb helyre, kicsit előbbre tegyen. Ujjheggyel igazította a jól olvasható árcédulákat a lapok közé, végül a girlandokkal együtt kiemelte a kirakatból a megporosodott jubileumi táblát, majd átadta Henninek.

Kikukkantott a kirakatot az utcától elválasztó vászonlepedőn nyíló résen. Az átellenben álló Café Stefanie ablaküvegein megcsillant a kora reggeli napfény.

Egy fiatalember, alig idősebb nála, világos öltönyben, gesztenyebarna haján sötét kalappal, tétlenül ácsorgott, és hol az órájára pillantott, hol a vele szemben lévő könyvesboltra. Feltűnően kerülte a feltűnést. Vajon mire készül? Vajon miért nem jön át az úttesten, és munkába menet vesz egy kedvére való könyvet? Voltaképpen nem úgy nézett ki, mint aki a közeli építészstúdiók, ügyvédi irodák vagy épp minisztériumok egyikében dolgozna. Nem látszott diáknak, művésznek vagy tipikus bohémnek Schwabingból, a Maxvorstadtot északról határoló kerületből, ahol a Lämmle könyvkereskedés is volt. Ezek a figurák ilyen korán amúgy sem munkába indulnak, hanem egy átdorbézolt éjszaka után inkább hazafele tartanak.

A Ludwigskirche harangja elütötte a fél nyolcat. Elly elkapta a tekintetét az ismeretlenről. A kirakat berendezésének el kell készülnie még mielőtt felbukkannának az első vásárlók. Egy légy zümmögött az arca körül. Elhessegette, és megtekintette eddigi fáradozásának eredményét.

– Nem a saját igényeinknek kell megfelelni, hanem a vásárlókéinak. A választék ne kizárólag a saját ízlésünket tükrözze, hanem keltse fel a vásárlók érdeklődését, vegye rá őket, hogy bejöjjenek a boltba, ahol szerencsés esetben vásárolni is fognak – ismételgette mindig Theres, a két főnöknő közül az idősebbik, amikor Elly a kirakatba szánt könyveket válogatta.

– Természetesen szempont az is, amiért a kereskedésünk három generáció óta létezik: keltse fel az érdeklődést a müncheni irodalom iránt, és ezenfelül a nők érdeklődését a női szerzők művei iránt – egészítette ki csintalan mosollyal Ruth.

Ellynek nyilvánvalóan egyre jobban sikerült megfelelnie ezeknek a követelményeknek, Lämmléék mára már csaknem szabad kezet adtak neki.

– Remek érzékkel bánsz a vásárlók kíváncsiságával – dicsérte Ruth, és Theres csak egyet tudott érteni vele. – Segédként megütöttük veled a főnyereményt.

Elly egy pillanatig sem bánta meg a három és fél évvel ezelőtti döntését, amikor lelépett az anyja által kijelölt útról, és nem ment el a svájci internátusba, hanem könyvkereskedő-tanoncnak állt. Néhány hónappal ezelőtt befejeződött a kiképzése, és kitanult segédként az állandó alkalmazottak szűk körébe nyert felvételt. Szívesen dörgölte volna a három évvel korábbi fogadásuk eredményét Rolf von Hauenstein orra alá. Ő győzött, és nyilván lehorgadt volna a férfi mindig magasan hordott orra. Erre azonban nem volt módja, mert von Hauensteint már majdnem három éve áthelyezték az ingolstadti helyőrséghez.

Henni barátnője, bár reménykedtek benne, nem lett tanuló Lämmlééknél, viszont két évvel ezelőtt boltos segédként alkalmazták, és a vevőknek szóló közvetlen tanácsadáson kívül csaknem minden munkát rábízhattak. Így azután ezen a reggelen is segített Ellynek, és a hátsó fal nyílásán keresztül adogatta a könyveket.

Elly vetett egy utolsó pillantást az elrendezett könyvekre, majd eltávolította a kirakatüveget takaró vásznat. Odakinn az utcán már gyülekeztek az első érdeklődők. Néhány diák jellegzetes sapkában és fiatal, mosolygós arccal. Eldönthetetlen volt, hogy a kíváncsiságuk csak a frissen kiállított könyveknek szólt, vagy mégis inkább az a remény táplálta, hogy élő valóságában megláthatják Ellyt, akinek eddig csak a vásznon életlenül kirajzolódó árnyát ismerték. Talán még abban is reménykedtek, hogy vethetnek egy mohó pillantást a lány fehér harisnyába bújtatott, elbűvölő lábára is. Elly alig tudott ellenállni a kísértésnek, hogy kiöltse rájuk a nyelvét. Természetesen semmi ilyesmit nem tett. Ez elképzelhetetlen lett volna. A diákok közül néhányan máris a törzsvásárlók közé tartoztak. Ha mostanra már többet is láthattak a reméltnél, akkor is késő volt ezen mérgelődni. Megvetően nézett végig a diáksapkák alatt vigyorgó fiúk során, majd összehajtogatta az imént leszedett árnyékolóvásznat, a hóna alá gyűrte, gyorsan megfordult, és hátul kimászott a kirakatból.

– Legközelebb csak női könyveket teszünk a kirakatba, és akkor a diákok tényleg bambára bámulhatják magukat – jelentette ki Henni, amint Elly a hátsó fal keskeny hasadékán visszalépett a boltba.

Egyelőre csak ők ketten voltak a zegzugos helyiségben. A polcok ívben hajoltak meg a mennyezetig érő vékony, vastag, szép kiállítású, tudományos, szórakoztató, igényes, tanulságos, képes és kép nélküli könyvek terhe alatt. A polcokon kívül itt-ott a közelebbi ismerkedést szolgáló asztalok álltak, megrakva ugyancsak könyvekkel, de az asztaloknál bele lehetett lapozni újságokba és alkalmi kiadványok tucatjaiba is. A hátsó bejáraton már korábban beengedték Franzot, a kifutófiút és Johannt, a tanoncot, de ők egyelőre a raktárban foglalatoskodtak az új szállítmányok ki- és átcsomagolásával, hogy az új szerzemények mihamarabb felkerülhessenek a polcokra, és a megrendelt könyveket minél előbb ki lehessen szállítani a vevőknek. Időközben valószínűleg megérkezett a két idősebb segéd is, Albert Rosendorf és Mathias Kirchner, és nekifogtak a megrendelési listák és a szállítólevek összevetésének. Nyilván már megjött a könyvelőnő, Vroni Eversbusch és a másik eladósegéd, Rahel Sonnenberg is.

Elly elfojtott egy tüsszentést. A felkavart por és a száraz levegő csiklandozta az orrát. Szerette ezt az összetéveszthetetlen szagot, amely az anyja szerint a rothadást és az elmúlást idézte meg. Ellyt azonban ez nem zavarta. Vizsgálódó szemmel járta végig a boltot. Még egyszer megbizonyosodott arról, hogy a napilapok legújabb példányai a jobb oldali polcsor előtti pulton fekszenek, az asztaloknál álló székeket a helyükre igazította. A leülő vásárlók itt kényelmesen szemügyre vehették a kiválasztott műveket. Végül felgyújtotta az olvasólámpákat.

– Miért nem tettél a kirakatba egyetlen könyvet sem Carry Brachvogeltől? – kérdezte Henni, miközben letörölte a port a polcokról. – Az esti végelszámolás szerint az ő könyvei a legnépszerűbbek.

– Óh! – Először ennyi jutott Elly eszébe. Hogyan kerülhette el ez a figyelmét? Carry Brachvogel nemcsak az egyik legsikeresebb müncheni szerzőnő volt, de Theres egyik legközelebbi barátnője is. Évek óta dolgoztak együtt a Női Érdekvédelmi Egyletben. Nemcsak hiba, hanem megbocsáthatatlan tapintatlanság is.

– Talán jobb későn, mint soha – nyögte fájdalmasan, majd rohanvást indult az egyik polc felé, ahol Brachvogel új regényének, a Harc a férfiért címűnek tucatnyi példányát púpozták egymásra, hogy bármikor kéznél legyenek. Megragadott egy kötetet, és a kirakathoz sietett vele.

Kesernyés dohányszaggal keveredő halvány rózsaillat lebegett végig a bolton, amelyet a kinyíló hátsó ajtó felől érkező hűvös szellő hozott magával. A Lämmle nővérek érkeztek a második emeleti közös lakásukból.

– Jó reggelt! – köszönt éber frissességgel Theres. Ruth néhány lépéssel jött mögötte, és botrányos nadrágszoknyát viselt. A kockás sapkáját hetykén csapta a fejére, alig takarva el tarkóig felnyírt haját. Tökéletes ruházat evezéshez. Irigylésre méltó megjelenése megint zavarba hozta Ellyt. Szeretett volna ő is elég merész lenni az ilyen öltözködéshez.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte Ruth, miután a megtisztogatott, kicsi, kerek szemüvegét hosszú, vékony orrára biggyesztette.

– Rosendorf és Kirchner hátul vannak a raktárban, Rahel és Vroni pedig az irodában – felelte Elly.

– Bruck professzor könyves táskája, remélem, már össze van csomagolva. Ma Isartalba megyek biciklizni, és akkor személyesen vihetem el neki.

Fürge mozdulatokkal gombolta be a blézerjét, egy csókot lehelt unokatestvére arcára, és ismét hátrament. Theres a fejét ingatva nézett utána. Ellynek alkalma volt ismét elgondolkozni azon, hogy a nyilvánvaló különbözőségek ellenére milyen jól kijönnek egymással.

A töprengésre nem jutott sok ideje, mert a bejárati ajtó kis harangja máris jelezte az első vásárló érkezését. Schöffel miniszteri tanácsos lépett a boltba. Elly az ajkába harapott, nehogy hangosan elnevesse magát. A tanácsos után órát lehetett volna igazítani. Minden reggelt itt kezdett, hogy Lämmléék kényelmes, emeleti olvasójában áttanulmányozza a Münchner Neueste Nachrichten, a Münchner Zeitung és a Bayerische Zeitung legfrissebb kiadásait.

Theres jelzett Henninek, hogy menjen utána, és mint mindig, most is vigyen föl neki egy csésze kávét meg egy szivart.

– Azt a napot szeretném megérni, amikor ez a finom belügyminisztériumi úr legalább egyetlen könyv megvásárlásával kimutatja a háláját ezért a különleges bánásmódért – morgolódott Kirchner, aki az ölében egy rakás könyvvel most jött ki a raktárból, és homlokráncolva nézett Schöffel után.

– Az a nap soha nem jön el, mi mégis örülünk mindennapos látogatásainak. Soha nem árthat, ha egy ilyen embert finoman elkényeztetünk – mondta Theres.

Elly épp hozzá akart fűzni még valamit, de újra megszólalt a kis harang. És ez így ment tovább egész délelőtt.

Ebédidőig mindegyik segédet és Therest teljesen lefoglalták a vevők. Henni és a tanonc, Johann buzgón segédkezett, megkeresték a raktárban a hiányzó könyveket, vagy hozták a megfelelő kiadói katalógust, hogy a segédek abból azonnal megrendelhessék a kért művet.

Elly élvezte a sürgést-forgást, pedig lélegzetet venni sem nagyon jutott ideje. Segített Rahelnek a pénztárnál, és papírba csomagolta a frissen vásárolt könyveket, miközben bele-belehallgatott a beszélgetésekbe. Egy vásárló Kirchnertől párizsi útikönyvet kért.

– De legyenek megbízhatóak az ajánlásaik a legjobb éttermekről és a szórakozóhelyekről – fűzte hozzá hamiskás mosollyal a dáma.

Theres egyik vevőjéről kiderült, hogy filozófiát hallgat az egyetemen, és hosszan tanácskoztak arról, hogy melyiket válassza Immanuel Kant megjegyzésekkel ellátott művei közül. Egy másik hölgy Rosendorftól érdeklődött egy antik plasztikákról szóló, illusztrált könyvről. A következő úr Therestől kért olyan könyvet, amely eligazítja az allgäui kirándulások dzsungelében, egy joghallgatónak pedig a munkajog legfrissebb gyűjteményére volt szüksége, amelyet Kirchner utasítását követve Johann hozott le az emeletről. Elly örült, hogy végre kiléphet a pult mögül, amikor Dreher professzor özvegyével, egy holdvilágképű, rokonszenves, hófehér és sűrű hajú idősebb hölggyel együtt keresett egy igényes, de szórakoztató könyvet, amely segít elütni az időt egy hosszabb vonatúton.

– Ismeri az Ullstein kiadó Vörös könyvek egy márkáért című sorozatát? – kérdezte Elly. – Kortárs írónők és írók regényei. Változatos témákat ölelnek föl, hol női, hol férfi főszereplővel. Az erős papírborítónak hála különösen alkalmas úti olvasmánynak, és minden ízlésnek megfelelőt lehet köztük találni.

A polchoz vezette az özvegyet, ahol a Vörös könyvek sorakoztak. Gyorsan és céltudatosan állított össze egy szűkebb kínálatot, amelyet az asztalon terített szét. Miközben a professzorözvegy elmerült a könyvek tanulmányozásában, Elly körbepillantott, és egy másodperc töredékére látni vélte a kirakat üvegén keresztül azt a fiatalembert, aki reggel a Café Stefanie előtt ácsorgott.

– Ez épp az, amit kerestem, kisasszony – riasztotta föl Ellyt az álmodozásból az özvegy, és öt kötetet nyújtott át. – Maga már akkor sejti, hogy mi kell az embernek, mielőtt az saját maga tudná.

– Ezt csak megerősíthetem – szólalt meg egy másik hölgy. Elly halványan emlékezett, hogy neki is többször adott már tanácsot. – Nélküle soha nem fedeztem volna fel Gabriele Reutert, pedig micsoda nagyszerű élvezet! A fiatalsága ellenére nagyszerű érzéke van, kedvesem, hogy összehozza a könyveket az olvasóikkal. Csak dicsérhetem a tanárát – intett a fejével Theres felé. Elly elpirult.

– Köszönöm – mondta Elly, majd zavartan köhécselt, és úgy tett, mint akinek sürgősen fel kell töltenie a mellettük lévő állványt képzőművészeti képeslapokkal.

– Legyél büszke magadra – súgta oda mentében Rahel. – Ezért is dolgozunk könyvesboltban.

Kicsivel később Elly egy idősebb, kopaszodó úrtól kapott újabb megerősítést. Kifejezetten ragaszkodott ahhoz, hogy Elly szolgálja ki, mert a héten egyszer már „nagy szakértelemmel eligazította”. Mindezt olyan hangerővel kürtölte világgá, hogy minden vevő és kolléga felkapta a fejét. Elly pirulva, de ugyanakkor büszkén kísérte az egyik olvasóasztalhoz, hogy megmutassa az általa kért monográfiát az osztrák császárnőről, Mária Teréziáról.

– Nem volna kedve inkább egy történelmi regényt olvasni róla? – szedte össze minden bátorságát, amikor azt látta, hogy a könyvbe lapozva az úr elégedetlenül ráncolja a homlokát. – A regények ugyan sokkal szubjektívebben mutatnak be egy történelmi személyiséget, mint a szakkönyvek, de véleményem szerint épp ez teszi őket olyan érdekessé.

– Ez úgy hangzik, mintha máris egy konkrét könyv lebegne a szeme előtt.

– Nem tagadom. Carry Brachvogel könyve két éve jelent meg – mondta Elly, és máris hozta a néhány méterrel arrébb lévő polcról az említett könyvet.

– Egy nő írta?

Első pillantásra a férfi nem tűnt nagyon lelkesnek, de azért végigfuttatta a tekintetét néhány oldalon. Elly az ajkába harapott. Rosszul mérte volna föl a helyzetet? Pedig biztos volt abban, hogy Brachvogel könyve tetszik majd a vevőnek. Nyilvánvalóan tudott már annyit Mária Teréziáról, hogy egy újabb szakkönyv csak csalódást okozhat neki. Ezzel szemben egy regény, amelyet egy nőről írt egy másik nő, új távlatokat nyitna meg előtte.

– Miért is ne? – A kopaszodó öregúr nagy lendülettel csukta be a könyvet. – Igaza van, kisasszony. Itt az ideje, hogy egy olyan megcsontosodott, vén történelemtanár, mint én vagyok, egy modern és okos nő szemén keresztül vessen egy pillantást Mária Teréziára.

– Ennek örülök – mosolyodott el Elly, és a pénztárhoz kísérte az urat.

– Elly? – Egy fiatal nő szólította meg a háta mögül. Valahogy ismerősnek tűnt a hang, de abban biztos volt, hogy nem innen, a könyvesboltból. Meglepetten fordult a hang felé. A frissen beérkezett újdonságok asztalánál állt Dorothea és Sieglinde, két diáktársa a Haustetter lányiskolából.

– Itt dolgozol? – érdeklődött Sieglinde. Némi megvetéssel mérte föl egyszerű öltözékét, a fehér blúzt és a szürke szoknyát, amit minden női alkalmazott viselt a boltban. A férfiak szürke öltönyben dolgoztak, és mindenki – Therest és Ruth-t is beleértve – egy nagy, névvel ellátott, fehér-fekete papírszirmot viselt a szíve fölött, hogy a vevők a nevükön szólíthassák a személyzetet.

– Egy bizonyos könyvet kerestek? – kérdezett vissza Elly erőltetett vidámsággal. A két lány nyilvánvalóan nem volt állásban, mert akkor praktikusabban lettek volna öltözve. A frizurájuk és a kezük makulátlan, az arcukon pedig félreismerhetetlen volt a megvetés, amikor a munkát említették. Ellyt elégedettség töltötte el, amikor arra gondolt, hogy három és fél éve csak egy hajszál választotta el attól a sorstól, hogy velük együtt járjon a svájci internátusba. Önelégültségük meggyőzően mutatta, hogy mivé válhatott volna ő is, ha enged Dita kívánságának.

Jóllehet a lányiskolában nagy súlyt fektettek az irodalmi alapműveltségre, és ez nem lehetett másképp az internátusban sem, a kérdése láthatóan mégis zavarba hozta a lányokat. Már a nyelve hegyén volt a megjegyzés, hogy nem tévesztették-e el a boltot, amikor Dorotheának sikerült összeszednie magát.

– Megvan nektek annak a grófnőnek az új könyve?

– A Dame úr feljegyzéseire gondolsz Fanny zu Reventlow grófnőtől?

Elly olyan gyorsan kapcsolt, hogy az elképesztette a két lányt, és ez gyógyír volt sértett büszkeségére. Elégedetten vezette a lányokat az asztalhoz, ahol a müncheni írónők művei sorakoztak. A feltűnő fekete-fehér mintázatú, vékony kötetből jó néhány példányt tartottak az asztalon. A borítón vörös krétával rajzolt háztető látszott műteremablakokkal, meg egy Schwabing és Maxvorstadt jellegzetes stílusában épült másik ház oromzata. A könyv kedvelt beszédtémává és szinte kötelező olvasmánnyá vált művészkörökben. Elly kifejező mosollyal nyújtott feléjük egy példányt. De sem Dorothea, sem Sieglinde nem nyúlt utána.

– Mindketten szeretnétek belőle egy-egy példányt? Van elég, mint láthatjátok.

– Köszönöm – mondta Dorothea, és elvette a könyvet, amelyet azután, a címlapot maga felé fordítva, a melléhez szorított, hogy senki fel ne ismerhesse a művet.

– Nincs tiltólistán – próbálta megnyugtatni Elly.

– De Reventlow meglehetősen szabad szájúan ír a dolgokról – szólt közbe Sieglinde.

– Hát már olvastad? – Elly a következő kérdést a „dolgokról” már fel sem akarta tenni. Sieglinde elvörösödő arca amúgy is mindent elárult.

– Mégis megvesszük? – Dorothea bátorító pillantást vetett a barátnőjére.

– Honnan tudjátok, hogy miről szól? Állítólag.

– Mert Reventlow írta, és köztudott, hogy milyen szabadosan él. Nem véletlenül hívják Botránygrófnőnek. Két férfival élt együtt egyszerre – magyarázta Sieglinde sietősen.

– És senkinek sem árulja el, hogy ki a fia apja – tette hozzá Dorothea. – Lehet, hogy az anyád tudja?

– Miért kéne tudnia?

– Nagyon jóban vannak. – Sieglinde arca még jobban elvörösödött. – Amikor Reventlow még Münchenben élt, minden nap látták őket együtt a Café Stefanie-ban vagy valahol másutt Schwabingban.

– A Stefanie itt van szemben, vagyis nem Schwabingban, hanem Maxvorstadtban – javította ki Elly.

– Ennek ellenére a könyvben az egész környéket „Őrületfalvának” hívják – erősködött Dorothea. – Mindenki schwabingi bohémekről beszél.

– És? – lépett közelebb Ellyhez szenzációt sejtve Sieglinde. – Szerepel az anyád a könyvben? És ő melyik figura?

– Elárulta neked, hogy melyik szereplő mögött ki rejtőzik? – Dorothea is közelebb lépett, mintha összeesküvők volnának. – Ő biztosan tudja.

– Olvassátok el magatok – javasolta Elly. – Feleannyira sem lesz szórakoztató, ha én most mindent elárulok. Mehetünk a pénztárhoz?

Elégtétellel töltötte el, hogy gyakorlatilag kiüldözte a boltból a két lányt.

– Beképzelt libák – lépett melléje Johann.

– Ha nekik így jó – rántotta meg a vállát Elly.

– Az iménti locsogós hölgyekkel igen merészen beszélt – szólította meg valaki a túlsó oldalról. – Most hallottam először a finom különbségről Schwabing és Maxvorstadt között.

Elly megpördült, hogy a megszólaló szemébe nézhessen. A világos öltönyös fiatalember, sötét kalapban és gesztenyeszín hajjal! Elly összerezzent. A férfinak közelről metszően átható pillantása volt. Ez a kelleténél jobban megzavarta Ellyt.

– Mit tehetek önért? – kérdezte a lány, és hogy elrejtse remegését, a kezét összekulcsolta a háta mögött.

– Leo Kleefischnek hívnak, és Lämmlééket keresem. Megbeszélésünk lesz.

Milyen szokatlan név. Ráadásul megbeszélése van Thereszel és Ruthtal. Elly kíváncsi lett. Természetesen nem tartoznak beszámolni a programjukról, de azért kicsit sértettnek érezte magát.

– A két főnöknő közül jelenleg csak az egyik van itt. Jöjjön velem!

Leo Kleefischt Theres emeleti irodájához vezette.

Amint visszatért a földszintre, Henni máris nekiesett.

– Ki volt az? – Az ismeretlen azonnal felkeltette az érdeklődését. Rahel, Kirchner és Johann is kíváncsian néztek utána. Rosendorf viszont kíméletlenül visszazavarta őket a pult mögé.

Ebédidő előtt mindig megugrott a forgalom. Elly szerette ezt a napszakot. A jól megérdemelt pihenőre indulók beugrottak, hogy a következő felolvasás vagy előadás témájáról érdeklődjenek, amelyeket minden hónap harmadik csütörtökjén tartottak az emeleti olvasóban, és szívesen bonyolódtak élénk beszélgetésekbe a kiválasztott témákról és könyvekről. Mások ez idő alatt lelkesen turkáltak az újabb antikvár darabok között, és időnként a más boltokban fellelt ajánlásokról vagy első kiadásokról számoltak be. Voltak, akik az olvasóban vetették bele magukat az újságokba, és boldogan vitáztak az aktuális berlini politikáról.

Az a meglepően sok vásárló, aki ilyentájt nézett be a könyvkereskedésbe, azt jelentette, hogy a boltban a nap nem délelőttből és délutánból áll, hanem épp most kezdődik.

– Züllött művészbanda! – nyavalygott Kirchner a lerongyolódott társaság miatt.

– Csak irigykedik, mert a tyúkokkal kell kelnie, és az egész napot a boltban tölti, ahelyett hogy csak délben bukkanna fel a szemben lévő Stefanie-ban, ahol egy mélange-zsal és egy édes zabtortával kezdhetné a napot – gúnyolódott Rahel, miközben Vroni hol a festőt bámulta, akinek rendezetlen oroszlánsörénye volt, hol a kialvatlan költőn legeltette a szemét.

– Inkább jusson kevesebb időm a végtelen semmittevésre, de legyen elég pénz a tárcámban, hogy tisztességesen megélhessek – foglalta össze a véleményét Kirchner.

A kávéház legtöbb törzsvendégének természetesen nem volt pénze könyvekre, ezt Elly is pontosan tudta, mégis örömmel jöttek Lämmléék boltjába. Néhányuk meg akart bizonyosodni arról, hogy a saját művük ki van-e téve az újdonságok közé, mások egy felolvasásról akartak beszélgetni, és voltak, akik az irodalmi konkurencián akartak bosszankodni. A többiek pedig egyszerű kíváncsiságból jöttek. Tudni akarták, hogy mit lehet manapság olvasni abból a rengeteg témából, ami világnézeti, filozófiai és politikai nézeteltérések formájában került elő déltájt a Stéfanie-ban, délután a Platzlnál lévő Torggelstubéban, estefele a Türkenstraßén a Simplicissimusnál, hogy azután a vita a leghevesebben a Stéfanie-ba visszatérve, hajnali háromkor bontakozzon ki. Marad ezek után még kitárgyalatlan téma a könyvek számára is?

Ezeknek az élet- és egyéb művészeknek a legnagyobb részét Elly az anyja jó barátaiként ismerte. Igaza volt Dorotheának és Sieglindének. Dita valóban mindent tudott Reventlow művészeinek és bohémjainak, vagyis „Őrületfalvának” legapróbb titkáról is.

– Megjött már? – Ruth rontott be a boltba. Az arca vöröslött, és kifulladva kapkodott levegőért. Lekapta a fejéről a sapkát, leráncigálta a kesztyűjét, és mindkettőt a csigalépcső mellett álló Johann kezébe nyomta. – Sokat késtem? Hozd be a kerékpáromat az udvarra.

Mellőzve a további magyarázatot, felsietett a lépcsőn az emeletre.

Elly és a kollégái furcsállkodva néztek utána. A boltban szerencsére nem volt sok vásárló, aki tanúja lehetett volna a különös jelenetnek.

– Ebédszünet – jelentette be Rosendorf, amint az utolsó vevő is elhagyta a könyvesboltot. Elly megkönnyebbülten felsóhajtott. Kirchner kulcsra zárta a bejárati ajtót. Elly, Henni és Rahel a szétszórt könyveket gyorsan visszatették a polcokra, összerendezték a napilapokat és folyóiratokat, megigazgatták az asztalokat, a székeket, és kikapcsolták az olvasólámpákat, mielőtt a hátsó udvarba mentek volna. Ha szép volt az idő, akkor mindannyian ott fogyasztották el a magukkal hozott ebédet.

– Mi van ezzel a Leo Kleefischsel? – A tizenhat évesek meggondolatlanságával bukott ki a kérdés Johannból, miután lenyelte a szalámis szendvicsének utolsó falatját is.

Rahel hiába mutogatta, hogy beszéljen halkabban az emeleti irodák nyitott ablakai miatt. Mindegy volt, mert ezzel már úgyis elkésett. Theres és Ruth lépett ki az udvarra, a nyomukban pedig Leo Kleefisch.

– Jó, hogy mindannyian itt vagytok. – Theres mosolygott.

– Van egy hírünk a számotokra – vette át a szót Ruth. – Jövő hétfőtől kezdve Leo Kleefisch segédként kezd nálunk. Berlini barátnőnk és kollégánk, Marie Lesser ajánlotta őt.

– És épp egy férfi segédet ajánlott? – kérdezte nyomban Johann. Elly szintén ezt a kérdést tette fel magában. Vetett egy pillantást Hennire, és látta rajta, hogy az ő fejében ugyanez fogalmazódott meg. Rahel is nagyon meglepődött.

– Miért is ne? – szállt vitába velük Kirchner. – Ha a két főnöknőnket beleszámítjuk, a férfi munkatársak kisebbségben vannak. Még ha egyenlőség jönne ki, akkor is szokatlan a város többi könyvesboltjával összehasonlítva. A férfi vásárlóink is szívesebben veszik, ha férfiak szolgálják ki őket.

– Viszont a szépirodalmi könyvek vásárlói között a nők vannak többségben – érvelt Elly.

– A nők általában nyitottabbak a férfiaknál – szólt közbe Rahel. – Ez abból is látszik, hogy a többségük az elmúlt évszázadok alatt szinte kizárólag férfiak által írt könyveket is olvassa, miközben a férfi olvasók félretolják a nők által írottakat. Itt az ideje, hogy ez ellen aktívan…

– Voltaképpen nem akartunk az alapelvekről vitát kirobbantani – szakította félbe mosolyogva Theres.

– Csupáncsak arra gondoltunk, hogy a teljes egészében müncheniekből álló stábunk kibír egy kívülről érkező valakit – mondta Ruth.

– Sokat nyomott a latban, hogy Marie azt is elmondta: Leo Kleefisch Berlinen kívül Lipcsében is alkalmazásban állt.

– Nagyon örülök, hogy együtt fogunk dolgozni. A „művészváros”, München természetesen különleges vonzerővel bír egy olyan porosz esetében, mint amilyen én vagyok – hajolt meg előttük udvarias gesztussal Leo Kleefisch.

Egymás után nyújtották a kezüket Leo felé. Ellyt meglepte, hogy milyen lágy a férfi kézszorítása.

– Valami nincs rendben vele – jelentette ki Henni, amikor boltzárás után, este fél nyolckor Ellyvel elindultak a Ludwigstraße felé. Ugyan Henninek az ellenkező irányba, a Türkenstraßéhoz kellett volna mennie, de időről időre megengedte magának, hogy villamosra üljön a Theresien- és a Ludwigstraße sarkán. Az innen induló járat gyűrűformán járta körül a belvárost.

Ha késve érkezett haza, azt a szülei előtt az elhúzódó pénztárzárással indokolta. Ezt Vroni bármikor igazolhatta is. A kétgyerekes özvegy szavát pedig a szülők soha nem vonták volna kétségbe. Elly irigyelte Hennit, hogy a szülei ugyan szigorúak, de mindig várnak rá. Ditának teljesen mindegy volt, hogy ő mikor bukkan föl a kettejük számára egyértelműen túl nagy lakásban a Schönfeldstraßén.

– Mi baj lehetne vele azon kívül, hogy kissé túlbuzgónak látszik? – kérdezett vissza Elly, amint helyet foglaltak a kék-fehér villamoskocsi egyik kemény padján. Szokás szerint ő vette meg mindkettejük jegyét.

– Nem úgy beszél, mint aki Berlinből vagy Lipcséből jön. Máshonnan származik, és az az érzésem, hogy erről nem is beszél szívesen.

– Honnan veszed ezt? Hadd melegedjen meg nálunk, és majd utána meglátjuk. Vagy a fantáziád megint nekilódult, és máris az egyik történeted közepén vagy?

– Ha a történet jó, akkor nem is bánom. Meglátjuk, mit élünk majd át vele.

2. fejezet

1913. november

Az első hetek az új segéddel Henni számára nem tartogattak sok izgalmat. Ennek főképp az volt az oka, hogy távol került tőle, hisz az ő megjelenése szinte feleslegessé tette Hennit elöl a boltban. Ez jobban bántotta, mint azt beismerte volna magának.

– Ez a Leo még egy unalmas történethez sem szállít elég anyagot. Még akkor sem, ha a Holdról jött volna, amiről csak azért nem beszél, nehogy bárki is kövesse oda – súgta Ellynek, amikor az iroda és a bolt között lévő keskeny folyosón összefutottak. Elly kissé letörten számolt be arról, hogy az a vevő, aki a minap még az általa ajánlott Gabriele Reuter írta női regényekért lelkesedett, most Leóra akaszkodott rá, aki Theodor Fontane könyveit ajánlgatja neki.

– Ezek nagyszerű és olvasmányos művek – duruzsolta a nőnek Leo –, amelyek a nők helyzetét írják le a császárság társadalmában.

– Csak épp egy férfi írta, ráadásul még a múlt században – háborgott Elly. – Leo nem is kapiskálja, hogy mit akarnak Lämmléék elérni, amikor méltó helyet keresnek a női irodalomnak. Ezek a nők izgalmas történeteket írnak, és ők fogják alakítani a huszadik századot.

Elly bírálata ellenére – és Lämmléék megelégedésére –, Leo viszonylag gyorsan beletanult a feladatába. Ezt Henni is belátta, bár Leo a legnagyobb sajnálatára a kisegítő munkák legnagyobb részét is magára vállalta. Korábban ez mindig alkalmat adott arra, hogy otthagyja a bolthelyiséget, és egy kicsit az irodában időzzön, ahol beleszagolhatott a vevőkkel való megbeszélésekbe. Most viszont Henni helyett Leo ment hátra a raktárba a könyvekért, ő segített a polcok és a könyvbemutató asztalok átrendezésében, elrakta azokat a példányokat, amelyek mégsem tetszettek a vevőknek. Visszatette ezeket a polcokra, de előtte még le is porolta őket.

– Mire a bolt összes könyve már egyszer átmegy a kezemen, tudni fogom mindről, hogy hol találom meg újra, ha kellene – mondta Leo az ebédszünetben Kirchnernek. Tekintettel a hűvös novemberre, már rég nem a hátsó udvarban ebédeltek, hanem a raktárban. Amikor helyet foglaltak a könyvesládák között, Kirchner figyelmeztette Leót, hogy a könyvek leporolása a tanoncok vagy a bolti segédek dolga. Eközben Kirchner természetesen szúrós és megvető oldalpillantást vetett Hennire. Nyílt titok volt, hogy mennyire zavarta Henni kivételezett helyzete, amely messze előnyösebb volt, mint ami egy tanulatlan bolti segédet megilletne.

– A könyvek tisztán tartása még egy eladósegéd számára sem megalázó – vetette közbe Rahel az új kolléga és Henni védelmében. – Mindannyian szeretjük a könyveket, és mindegy, hogy Arisztotelész drámaelméletének igényes kiadásáról van-e szó, esetleg egy elsőrangú kiállítású művészeti kiadványról vagy pedig Eugenie Marlitt egyszerű szerelmes regényeiről. Mindegyikkel jól akarunk bánni, és ehhez hozzátartozik az is, hogy időről időre leporoljuk őket.

Henni ugyan tudta, hogy Rahel mindig kéjes örömmel mondott ellent Kirchnernek, de most különösen nagyra értékelte, hogy az önteltsége miatt utasította rendre.

Ezen az estén, boltzárás után Henni Ellyvel együtt tartott a villamosmegálló felé.

– A következő életemben előkelőbb lánynak születek, és nem egy kishivatalnok családjába – mondta Henni. – Akkor lehetőségem lesz jobb iskolákba járni és rendes végzettséget szerezni.

– Addigra remélhetően már nem lesznek előkelőbb lányok, csak egyszerűen nők, akik függetlenül a származásuktól azt tesznek és tanulnak, amihez csak kedvük van. De elsősorban a saját kezükbe vehetik az életük irányítását – válaszolta Elly.

– Mégpedig teljes egészében. Ők aztán megmutathatják a férfiaknak, hogy merre hány óra, és velük együtt ülnek majd be a Reichstagba és a kormányba is.

– Ezzel nem szabad várnunk a következő életünkig, különben nekünk semmi hasznunk nem lesz belőle.

– Ez igaz. Fiatalok vagyunk, és elég erősek ahhoz, hogy már ebben az életben megragadjuk a lehetőségeket.

– Egy dolgot azonban meg kell ígérned – komolyodott el Elly, és erősen megszorította Henni kezét.

A bőre forrósága megcsapta Hennit, mintha áram ütötte volna meg. Alig mert levegőt venni, nehogy elrontsa a pillanat különlegességét. – Akármilyen fontos is a nők küzdelme, soha nem hagyhatsz fel a csodálatos történeteid fabrikálásával.

– Fölöslegesen aggódsz. Annál sokkal jobban szeretek történeteket kiagyalni, hogysem elfeledkezzem róluk. – Henni boldogan felnevetett. – Mindjárt el is mesélek neked egy történetet két rettenthetetlen nőről, akik magukhoz ragadták a hatalmat. Kezdhetem? Szóval az egyikük egy jó házból való úrilány, a másik pedig kézműves családból származik. Úgy döntenek, hogy nem azon az úton indulnak el, amelyet a családjuk kijelölt a számukra…

Elly csillogó pillantásától ihletet kapott, és egész úton a rettenthetetlen nőkről mesélt, akik együtt indulnak el Berlinbe, hogy távol a családjuktól egy olyan környezetben állják meg a helyüket, ahol csak az számít, hogy mit tudnak, és mit akarnak. Néhány közbeeső, jelentéktelen zsákutca után egy Reichstag-képviselő irodájában kötnek ki, aki rájuk bízza a beszédei megírását, a hivatalos levelei intézését, a cikkeit az újságokban, mert hamar rájön, hogy ezeket mind sokkal könnyedebben, több humorral és végül is sikeresebben csinálják, mint ő. Mindez addig tart, míg a következő választásokon ők indulnak a képviselő helyett, de természetesen férfinak álcázva magukat.

– Milyen jó is lenne, ha egy nap álruha nélkül is meg lehetne ezt tenni! – sóhajtott föl Elly.

Akárhányszor Henni mesélt, Elly egészen elmerült a történeteiben, és a villamos kemény padján ülve szorosan hozzásimult. Ez mindig szárnyakat adott Henninek, és egyre hosszabban, részletesebben mesélt, így aztán ezen az estén kétszer is megkerülték a belvárost.

– Vajon eszükbe jut-e Lämmlééknek, hogy rendesen kifizessék a túlóráidat? Lassanként már egy egész hónapnyi bér összegyűlt – fogadta Hennit a feldühödött apja, amikor a szokásosnál is későbben érkezett haza. Henni megijedt. Nyilván túl gyakran használta a késései indokaként a túlórát. A jövőben valami más kifogást kell találnia, különben az apja tényleg bemegy a boltba, és követelni fogja a túlórák kifizetését. Akkor pedig menthetetlenül lebukik.

– Neked már nem maradt leves – rikkantotta a kisebbik öccse, a tizenegy éves Xaver.

Az anyja kicsit szégyenkezve tolta elé a sajtos kenyeret.

– Sajnos nincsen más.

– Aki nem érkezik meg időben… – fölényeskedett a másik öccse, Veit.

Zacherl, voltaképpen Zacherias, a legkedvesebb testvére és a legidősebb négyük közül, egy narancsot nyújtott át egy kacsintás kíséretében.

– Ez érkezett ma a Dallmayr csemegeboltba, épp amikor az ácskollégámmal, Schorschsal az iroda ajtókeretét javítottuk.

Henni először nem akarta elvenni, de megsejtette, mennyire fontos Zacherlnek, hogy ellensúlya legyen Veitnek és az apjuknak.

– Nagy cirkusz lehetett nálatok tegnap este – üdvözölte a könyvelő, Vroni másnap munkakezdéskor.

– Honnan veszed?

– Találkoztam az apáddal és Veit bátyáddal a minisztérium előtt, amikor épp az irodájukba igyekeztek. Az apád azonnal rákérdezett a tegnapi extra szállítmányunkra. Azt hiszem, nem igazán az érdekli, hogy később érkeztél, hanem az, hogy fizessenek neked többet Lämmléék, amit azután ő vághat zsebre.

– Azt hiszem, igazad van – ismerte be szégyenkezve Henni.

– Ne emészd magad emiatt – vigasztalta Vroni. – Ha tényleg követeli Lämlééktől a túlóradíjat, akkor ők tudni fogják, mit válaszoljanak. Az apád, annak ellenére, hogy nők, meglehetősen tart kettejüktől. Ugyan eleinte nagyon ellenezte a munkádat a könyvesboltban, de azóta rájött, hogy ez sokkal jobb munka, mint Hippmann dohányboltjában. Nemrég kihallgattam, amikor azzal dicsekedett az egyik kollégájának, hogy az egyetlen lánya könyvelőként dolgozik a tekintélyes Lämmleféle kereskedésben, ahova híres művészek és egyetemi professzorok járnak könyvet vásárolni, pedig te csak a népiskolát jártad ki.

– Jó hallani, hogy a munkatársunk apja ilyen büszke a lánya állására – kapcsolódott be a beszélgetésbe Theres. Hangtalanul bukkant elő a hátsó szobából.

Henni és Vroni meglepetten fordultak meg. Ahogy Henni a bágyadt világításban meg tudta állapítani, Theres jóakaratúan nézett rá. Odakinn még sötét volt, és a falakkal körülvett hátsó udvarra néző, nem különösebben tiszta ablakon amúgy is kevés fény jutott volna be, a mennyezetre szerelt égők és az íróasztalon lévő lámpa fénye pedig nem volt elég, hogy rendesen megvilágítsák a falat beborító könyvespolcokkal zsúfolt helyiséget. Telente itt mindig félhomály uralkodott.

– Ha figyelembe vesszük a pénzügyi mérleg kevéssé örömteli számait, akkor ennyi fény elég – kommentálta mindig Vroni, ha az izzók elégtelen voltára tett megjegyzést az irodában megfordulók egyike-másika. – Minél világosabb lenne itt hátul, annál előbb vennénk észre, hogy milyen vacakul áll manapság a könyvkereskedelem. A müncheniek nem olvasnak eleget, és a pénzüket könnyebb kézzel adják ki sörre vagy bármilyen mulatozásra. A fényűző farsangi bálok, a húsvéti sörünnep, és akkor még nem is említettük az Oktoberfestet! És mindez innen, Maxvorstadtból indul ki. Ez szégyen, tekintve, hogy az egyetem, a minisztériumok és egyéb közhivatalok miatt itt a legmagasabb a népesség iskolázottsága.

– Remélem, az apád, bármilyen büszke is rád, nem szándékozik fizetésemelést kérni neked. Az tragédia lenne. Mindent meg kellene tennünk, hogy egy ilyen okos, érdeklődő és sokoldalúan bevethető fiatal lányt feltétlenül megtartsunk – kanyarodott vissza Theres a beszélgetés elejéhez. Henni feltette magának a kérdést, hogy mennyit hallott a Vronival való beszélgetéséből, amikor Theres folytatta. – Neked és Vroninak van a legjobb rálátásotok a pénzügyeinkre. Tehát nem is kell indokolnom, hogy bármilyen szívesen is adnánk mindegyikőtöknek magasabb fizetést, a forgalmunk nem engedi meg.

– Azt viszont mindenki elismerheti, hogy minden alkalmazott a nemétől függetlenül ugyanakkora fizetést kap – vetette közbe Vroni.

– Ez nagyon fontos. Aktív tagok vagyunk a Női Érdekvédelmi Egyletben, amely már évek óta követeli a nők számára az azonos munkáért azonos bért. Igazi szégyen, hogy a könyvkereskedelemben a férfiak és a nők fizetése közötti különbség épp olyan nagy, mint korábban volt, pedig ez a munka nagy lehetőséget kínál a nőknek a pénzügyi függetlenségre.

– Ha nem így lenne, akkor a szemetekre lehetne vetni, hogy azért olyan magas a női alkalmazottak száma, mert így akartok takarékoskodni – jegyezte meg Henni, aki, akárcsak Elly, már gyerekkora óta tegezte Lämmlééket.

– A Kaufinger Straßén egyébként megint bezárt egy régóta létező, remekül válogatott műveket forgalmazó könyvesbolt. Két év óta ez már a harmadik – váltott témát Theres. – Eltekintve az egyre fogyatkozó olvasási kedvtől, ami Münchenben soha nem volt különösebben nagy, a belvárosi kollégáknak fájó konkurenciát jelentenek az áruházakban egyre szaporodó és bővülő könyvosztályok. Hála a rögzített könyváraknak, nincs közvetlen árharc, de a Herren Tietznél, az Oberpollingernél és a Hirschvoglnál ügyesen kihasználják a kínálkozó kiskapukat, hogy extra kiadványokkal, maradék példányokkal és olcsó zsebkönyvekkel árasszák el a piacot. Mostanában egyre több olvasó fedezi soványka olvasási szükségletét ebből a fogyókúrás kosztból.

– És akkor még nem is beszéltünk arról, hogy a Stachusnál lévő újságosok is egyre több zsebkönyvet tartanak. A Reclam kiadó bejáratánál pedig felállítottak egy könyvautomatát, amiből az ember éjjel-nappal kiszolgálhatja magát – fűzte hozzá Henni.

– De csak Reclam-kiadványokkal – egészítette ki Theres.

– Azok az emberek, akik az automatából szerzik be a könyveiket, vagy áruházi akciókon tesznek szert olvasnivalóra, sosem voltak és sose lesznek törzsvásárlók nálunk – szögezte le Vroni.

– Azért ne felejtsük el, hogy a Hirschvogl, a többi áruháztól eltérően, már régóta ügyesen összeállított kínálatot nyújt a normális könyvekből, és a kölcsönkönyvtára ugyancsak jó nevet szerzett. Ezzel mindenképpen komolyan vehető konkurenciát jelent.

– A szokásos teadélutánjukra a múltkor költőket hívtak meg felolvasni – tette hozzá Henni.

– Valószínűleg ők jelentik a legnagyobb kihívást a mi programunk számára. Újabban Thea Hirschvogl előadásokat hirdet nőkkel kapcsolatos témákban, és az ingyenes áruházi magazinjukban cikkeket jelentet meg a Női Érdekvédelmi Egylettől.

Theres leült a Henni íróasztala melletti székre, és a nyitott számlakönyvön fekvő ceruzával kezdett játszani. Henni nekidőlt a polcnak, és Theres profilját figyelte. Bár már harmincnyolc éves volt, a kisugárzása nagyon fiatalos, ami magas, karcsú alakjától és finom rajzolatú arcvonásaitól lehetett. A három évvel fiatalabb unokahúgával ellentétben ő nem vágatta rövidre a haját, és a konvencióknak megfelelően, nőiesen öltözködött.

– Mindennek ellenére nem hagyhatjuk magunkat elbátortalanítani – jelentette ki meglepően energikusan, és nyomatékot adva a mondandójának, rátenyerelt az asztallapra, mire a ceruza legurult a nyitott számlakönyvről. – Nemrég egy újabb segéd lépett be hozzánk, akinek épp olyan hosszú távú perspektívát kell nyújtanunk, mint amilyenre mi magunk is számítunk. Lehet, hogy a belvárosi áruházak a közelükben lévő könyvesboltokat csődbe viszik, de mi itt, Maxvorstadtban továbbra is működni tudunk. A belvároson kívül a helyzet egészen más. Szerencse, hogy az apám a boltot már harmincnyolc éve a Färbergartenből az Amalienstraßéra költöztette. Ez egy élettel teli városrész, amit az egyetem, a művészeti akadémiák és más fontos intézmények felbecsülhetetlen értékkel ruháznak fel. Mi itt könyvkereskedésként és a művészet meg a kultúra fellegváraként nélkülözhetetlenek vagyunk.

Theres optimista hozzáállása ellenére Henni elgondolkodott, ugyanakkor örült annak, hogy Theres felbukkanása azt jelentette, hogy kettejük, Vroni és az ő véleménye nagyon fontos a számára, pedig egyikük „csak” könyvelő, másikuk pedig bolti segéd. Erre ráerősítettek Vroni szavai is.

– Tizenhét éve dolgozom Lämmlééknél, eleinte még Theres apjánál, Isidor úrnál. Sem nála, sem az unokatestvéreknél nem számított soha, hogy kit milyen feladat elvégzésére vettek föl. Mindig az volt a fontos, hogy az ember ügyesen végezze a dolgát, és gondolkozzon együtt a csapattal.

– Ez teszi a munkát Lämmlééknél olyan különlegessé – értett egyet Henni.

– Az új segéd ezt láthatóan gyorsabban felfogja, mint Kirchner, aki pedig már öt éve van itt. – Vroni értetlenül rázta a fejét. – Neked pedig mindenképpen igyekezned kell, hogy megint egyre többet lehess elöl a boltban. Ez az irodai robot itt hátul túl unalmas neked.

– Neked nem?

– Kedvelem a pénztárkönyv végtelen számsorait. Ez a fajta irodalom nagyon sokat mond nekem.

Henninek kedve lett volna átölelni Vronit. Néha úgy érezte, hogy közelebb áll hozzá, mint az anyja.

3. fejezet

November közepe

A hónap harmadik csütörtökjére meghirdetett felolvasóest újra lehetőséget adott Henninek, hogy elöl, a boltban tegye magát hasznossá.

Theres és Ruth nem sokat tétovázott, hanem gyorsan cselekedett, és az októberben alapított Müncheni Írónőegylet számára kínáltak nagyobb nyilvánosságot.

– Az egyletet Emma Haushofer-Merk és a barátnőnk, Carry Brachvogel, a város két legsikeresebb írónője vezeti – magyarázta Ruth. Kihasználta az alkalmat, hogy a könyvesbolt alkalmazottai ebédszünetben összegyűltek, és megbeszélte velük a teendőket.

Henni Elly mellé ült az emeleti olvasóban, ahol az esti programokat tartották. A nagypolgári emeleti lakásból a bérlők két évvel ezelőtt kiköltöztek. Az egész ház már generációk óta Lämmléék tulajdona volt, így megtehették, hogy a lakást nem adták ki újra, hanem egy kissé átpofozva a könyvesbolthoz csatolták.

– Nem csak a személyes kapcsolatunk miatt szeretnénk az új Írónőegyletet támogatni – kapcsolódott Theres az unokahúga bejelentéséhez. – Könyvkereskedőként tudjuk, hogy milyen nehéz helyzetben vannak a szerzők. Az írónők számára pedig már-már kilátástalan saját olvasótábort kiépíteni, és tisztességes honoráriumot kiharcolni maguknak, mert a női irodalmat sajnos továbbra is kevésre becsülik. Ezért a jövőben minél inkább támogatni akarjuk a megjelenési lehetőségeiket.

– Nagyszerű! – kiabált közbe Elly. Rahel és Vroni egyetértően bólintottak. A kopasz Kirchner elgyötört ábrázatot öltött, Rosendorf homlokráncolva kulcsolta össze a karját, Johann pedig szinte sértődötten nézett maga elé, viszont Leo kíváncsi lett.

– Ki fog azon az estén felolvasni?

– Négy írónő. Emma Haushofer-Merk, Carry Brachvogel, Ricarda Huch és Annette Kolb, tehát München legjobbjai.

Theres hangja egyértelműen büszkén csengett, hogy sikerült ilyen kiváló szerzőket összetoboroznia, pedig korábban voltak itt már rangos felolvasóestek. Néhányszor eljött Thomas Mann, akárcsak a bátyja, Heinrich, de felolvasott a műveiből a Nobel-díjas költő, Paul Heyse is, aki ma már elmúlt nyolcvanéves. Viszont ennyi híres írónő még soha nem lépett föl itt egyszerre.

– Talán egy rövid időre csatlakozik hozzájuk Gabriele Reuter, amennyiben akkor épp Münchenben tartózkodik – egészítette ki Ruth nem kevésbé büszkén. – Hogy az este különlegességét hangsúlyozzák, mindannyian eddig még meg nem jelent műveikből olvasnak föl.

– Ez igazi szenzáció lesz! – Rahel egészen el volt ragadtatva.

– Pontosan erről ismert a Lämmle könyvkereskedés a városban. – Vroni is láthatóan nagyon lelkes volt.

– Nem marad sok időnk az előkészületekre. – Theres hangosan tapsolt, hogy aláhúzza mondandója fontosságát. – Mindannyiunknak fel kell kötnünk a fehérneműt. Johann, maga elviszi a plakátokhoz, szórólapokhoz, meghívókhoz előkészített anyagokat a nyomdába. Már majdnem készen vagyok velük. Franz, maga legkésőbb holnaputánig szétosztja a jegyeket a törzsvásárlók között. Elly, a legjobb volna, ha már kora reggel berendeznéd a jobb oldali kirakatot a felolvasó szerzők műveiből, Henni, veled pedig mindjárt megbeszéljük, hogy milyen italokat és milyen harapnivalót fogunk felszolgálni azon az estén.

– Mi a többiek teendője? – kérdezte Leo.

Henni észrevette, hogy Kirchner a szokásosnál is jobban ráncolta a homlokát, Rosendorf pedig idegesen rágta az ajkát, amin Rahel jól szórakozott.

– Mit tesznek általában a segédek egy könyvesboltban? – válaszolt Theres mosolyogva. – Ha közülünk néhányan valami mással foglalkozunk is, a hétköznapi üzemnek zavartalanul mennie kell, tehát maga és a többiek nagyobb nyomásnak lesznek kitéve, mint máskor, nehogy a vevők elhanyagolva érezzék magukat.

– Az elmúlt hetekben ezért is igyekezett annyira bedolgozni magát az ügymenetbe. – Rosendorf bátorítóan veregette meg Leo vállát.

– Berlinben, Marie Lessernél bizonyára sok rendezvény szervezésében vett részt – mondta Rahel.

Hennit meglepte, hogy Leo meghökkent ettől a megjegyzéstől. Zavarodottan lehajtotta a fejét, és hallgatott. Majd egyszer ki fogja faggatni Leót, hogy miért nem beszél soha a Berlinben és másutt eltöltött idejéről.

Henni szerette a könyvesbolt rendezvényeit, de egy ilyen figyelemfelkeltő este ilyen jelentős szerzőkkel, mint a mostani, eddig nem volt Lämmlééknél. A következő napjait teljesen kitöltötték az elintézendő teendők.

– Csodásan néz ki! – Henni, röviddel a boltnyitás után, álmélkodva állt Ellyvel, Vronival és Rahellel a kirakat előtt, és a reggeli derengésben alaposan szemügyre vette Elly munkáját. Dideregve dörzsölte a karját. Jeges szél zúgott végig a városon, és jelezte a tél közeledtét.

– Az egész elrendezés elképesztő. – Váratlanul csatlakozott hozzájuk Leo, nyomában Johann-nal, aki egyre szorosabban kötődött a fiúhoz. Leo elismerően füttyentett. Johann zsebre vágta a kezét, oldalra döntötte a fejét, és halkan mormolva olvasta föl a rendezvényt bejelentő szöveget. Komikusan nézett ki, és Henninek vissza kellett fognia magát, nehogy hangosan felnevessen. Gyorsan visszafordult a kirakat felé.

Elly a müncheni művészcsoport, a Blauer Ritter stílusában, vagyis erőteljes színekkel és merész ecsetvonásokkal készült plakátot rögzített a hátsó falra. Nagyszerűen illett Brachvogel, Haushofer-Merk, Huch, Kolb és Reuter könyveihez. A könyvborítók vagy hasonlóan élénk színűek, vagy hangsúlyosan egyszerűek voltak. Elly oldalt elhelyezett még néhány művet az Írónőegylet más tagjaitól.

– Azt hiszem, még Berlinben sem láttam ehhez foghatót – jegyezte meg Leo lenyűgözve.

Henni már épp rá akart kérdezni a korábbi munkahelyeire, amikor Rahel Ellytől tudakolta, hogy eljön-e az anyja a felolvasásra.

– Egy ilyen este, amelyen modern nők a főszereplők, azt hiszem, tökéletesen megfelelne az ízlésének – folytatta Rahel, amikor a hideg elől visszahúzódtak a bolt melegébe. – A művészkörökből való barátnőit is érdekelheti. Már csak az kellene, hogy magával hozza Fanny zu Reventlow grófnőt, és akkor tökéletes lenne a szenzáció.

– Szerencsére a grófnő már jó messze jár a Lago Maggiorénál – hűtötte le Elly. – Szerintetek mi történne, ha Kolbbal vagy Huchhal egy estét végigbeszélne a nők önmegvalósításáról? Vagy Brachvogellel és Haushofer-Merkkel vitázna a nők társadalmi szerepéről? Reventlow-nak ugyanis az a véleménye, hogy a tanulás és a munka minket, nőket nem függetlenné, hanem csúnyává tesz. Ez pedig veszélyezteti a férfiakhoz való viszonyunkat, amit a véleménye szerint az erotikának és a vágynak kell vezérelnie. Neki csak a szenvedély számít és a szabadság a szerelmi ügyekben. Minden egyebet hevesen elutasít.