Maud Ankaoua

SOHA TÖBBÉ NÉLKÜLEM

Fordította: Esze Dóra Emma

A mű eredeti címe: Plus jamais sans moi

© 2023, Éditions Eyrolles, Paris, France

Hungarian edition arranged through Corto Literary Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Esze Dóra Emma, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-457-9 (papír)

ISBN 978-963-614-458-6 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Barsi Nikoletta

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Neked, szerelmem,

és minden kedves olvasómnak,

aki épp úton van önmaga felé…

Csodálatos utat kívánok.

Szívem minden hálájával:

MAUD

Kedves Olvasóim!

Sosem tudtam eldönteni, mi választunk magunknak könyvet, vagy az választ minket. Mindazonáltal úgy vélem, soha nem teljesen a véletlen műve, mikor melyiket vesszük kézbe.

Reggelente, amint felébredek, önöket olvasom, az üzeneteiktől meghatódom, a bizalmuk megtisztel. Ha találkozunk, felkavar, amit a fülembe súgnak. A legszebb ajándékot kapom önöktől: elfogadnak olyannak, amilyen vagyok, a sérüléseimmel, a hibáimmal, a sebezhetőségemmel és az erősségeimmel együtt. Köszönöm, hogy hagynak olyannak lenni, amilyen vagyok. Köszönöm, hogy van bátorságuk kifejezni a szeretetüket. Ez az, amitől mindennap szebb vagyok, amitől növekszem, ez az, ami hitelesebb, igazságosabb, teljesebb emberré tesz.

Annyi mindent átéltünk együtt, amióta az első két regényem megjelent, hogy kedvem kerekedett írni egy harmadikat – épp olyan nyitott szívvel, szűrő nélkül, olyan emberként, amilyennek lennem engednek. Kedvem támadt megosztani önökkel, amit az életben tapasztaltam, felfedeztem, és közben remélem, mindez továbbra is segítség azon az úton, amelyen járnak, mert önöknek hála a legszebb álmaimon is túltesz mindkét kötetem, a Kilomètre Zéro (Nulladik kilométer) és a Respire (Lélegezz), mert lehetővé tették, hogy belépjek az otthonukba, és mert olyan lelkesen idézik a soraimat.

Vágyom rá, hogy megismerkedjenek az új barátaimmal, bízom benne, hogy megkedvelik őket… Az biztos, hogy ők már alig várják a találkozást.

Önök már beléptek az én belső világomba, és hogy minket mi tart össze, azt meg sem próbálom elmagyarázni, inkább átélem…

Várom, hogy találkozzunk, vigyázzanak magukra, ölelem önöket.

Azoknak pedig, akiket még nem ismerek: hamarosan találkozunk!

A legjobbakat kívánom.

Szívem teljes szeretetével:

MAUD

KÖLCSÖNÖS MEGÁLLAPODÁS

„Az élet kihívás – fogadd el!

Az élet boldogság – ízleld!

Az élet kaland – vállald!”

TERÉZ ANYA

Constance hónapok óta leste a postát, most végre megérkezett, amit úgy várt – és ő még mindig alig tért magához! Századszor is átolvasta a szerződést, de egyetlen vesszőt sem talált, amelyet arrébb tudott volna helyezni. Pedig olykor egy írásjel képes megváltoztatni a mondat jelentését, vagy legalábbis másfajta értelmezést tesz lehetővé. Constance ezt tudta jól, maga is szívesen élt ilyesmivel, ha el szerette volna terelni egy tárgyalás menetét, vagy így akart megnyerni egy olyan pert, amely kifogott a legkiválóbb kollégáin.

Több mint tíz éve már, hogy diplomázott a jogi karon. Szülőhelyét, Provence vidékét hagyta ott Párizsért, pontosabban Lucas kedvéért, akibe öt évvel korábban a Franciaország ügyvédeinek rendezett éves konferencián szeretett bele. A férfi villámgyorsan állást adott neki a saját rangos cégénél. Minden akár eszményinek is tűnhetett volna, de hát Lucas nős volt. És bár nap mint nap találkoztak az irodában, ami sokat jelentett a nőnek, a hétvégét csak ritkán tudták együtt tölteni. Constance szenvedett ettől az életformától, de szerelmes volt. A férfi egyre csak ígérgetett, ám valahányszor lehetősége lett volna Constance-t választani, egyszerűen kihátrált, és végül mindig a feleségével maradt. Constance többször megpróbálta elhagyni, az azonban még fájdalmasabbnak bizonyult. Így hát beletörődött, hogy várnia kell Lucas-ra.

Ez az állás olyan lehetőséget tartogatott, amellyel végre megmutathatná, mennyit érnek az ügyvédi képességei. Lucas nem tette partnerré a cégben, pedig Constance pontosan tudta, hogy nemcsak az adottságai lennének meg ehhez, de a készségei is. Kétség nem fért hozzá, hogy a férfi azért nem léptette elő, mert ezzel akarta a markában tartani, így akarta elérni, hogy várjon rá.

– Te bombázó! Olyan büszke vagyok rád – kiáltott fel Tristan, miközben a fürdőszoba ajtónyílásából bámulta.

Tristan, Constance legjobb barátja a legodaadóbb rajongója is volt; valahányszor több ügyfelével találkozott, és így kicsit hosszabban akadt dolga Párizsban, Constance lakásában húzta meg magát néhány éjszakára. Weboldalakat épített, és a fővárosban nagyobb a forgalom, mint Hyères-ben, ahol lakott. Most azonban tovább maradt a szokásosnál. Az volt a nagy álma, hogy borásszá képzi át magát. Munka mellett járt esti tanfolyamra, és a záróvizsgájáig kevesebb mint két hónap volt hátra.

Constance gyengéd pillantást vetett rá, majd megölelte, még mielőtt a sminkje utolsó mozzanataként felvitt egy kis rúzst, ez azonban feltüzelte az exét.

– Nem, ne gyere közelebb! – kiáltotta a nő rémülten, és finoman a barátja kezére csapott, amelyet a kis merész épp megpróbált a kosztümfelsője alá csúsztatni.

Tristan úgy ítélte meg, hogy ifjúkori románcuk feljogosítja őt a bizalmaskodásra. Constance ellépett tőle. Az exe született csábító volt, aki magába a szerelembe szerelmes, és tudnia kellett, méghozzá biztosan, hogy kettejük kapcsolata átköltözött a barátság területére, és ott is marad végleg.

– Na? Milyen vagyok? – kérdezte tőle Constance, miközben helyre rakott egy elszabadult tincset, ami ellenállt.

– Éterien szép, mint minden egyes nap!

– Annyira izgulok.

– Ugyan miért? A feltételekben megállapodtatok, már csak alá kell írni. A pezsgő be van hűtve, alig várom, hogy ünnepelhessünk.

– És ha elrontom?

– Csitt! Bomba leszel, mint mindig.

Constance határozott léptekkel haladt a Champs-Élysées sugárúton. Félelmei dacára boldog volt. Igenis eredménynek számított, hogy ez a társaság befogadja: ha mostantól egy elit csoport tagja lesz, azzal méltó bosszút áll Lucas-n, aki soha nem hagyta, hogy igazán lendületet vegyen. Való igaz, emiatt kicsit kevesebbet fognak találkozni, de legalább szárnyat bonthat, és repülhet. Lucas jelenetet csinált, amikor megtudta, hogy megpályázott egy állást egy másik irodánál, amelyik ráadásul nagy versenytársuk. Csakhogy nem hitte, hogy Constance-t fel fogják venni, azt pedig még kevésbé, hogy partner lehet náluk. De most be fogja bizonyítani Lucas-nak, hogy téved, igenis meg tudja csinálni.

Constance fürgén lépkedett, cipője magas sarka kopogott a járdán, gesztenyeszínű haja ritmusra hullámzott az édes, reggeli szélben. A szerettei szerint valahányszor kiszolgáltatottnak érzi magát, és egyáltalán nincs önbizalma, elég, ha a termetére gondol.

Elhaladt a Le Fouquet’s előtt, és egy pillanatra megállt a Georges V. sugárúton, és a szemközti járdáról szemezett egy sort a H&Társai Ügyvédi Iroda épületével. Egyszerre töltötte el egyfajta büszkeség, és érkeztek meg a szorongásai. Mi lesz, ha nem sikerül? „Ne légy már ilyen hülye!” – biztatta meg magát fennhangon, mielőtt átkelt az úttesten.

Beütötte a kapukódot, és belépett a kis udvarra. Egy biztonsági őr megkérte, hogy nyissa ki a táskáját, majd a kezével a lift felé intett. Az iroda hírnevéhez képest a berendezés modern volt, miközben szemmel láthatólag hű maradt a Párizs arculatát még mindig meghatározó Haussmann-építészet karakteres vonásaihoz. A tölgyfa lépcsőt vörös szőnyeg borította, valamennyi fok alatt rézrúddal. Constance elhaladt az őr mögött, futva még épp elérte a liftet, és az ajtó azonnal be is zárult.

Ahogy a lift magasabbra emelkedett, Constance szíve egyre hevesebben vert. A hatodikon szállt ki, ahol egy bájosan mosolygó hoszteszlány fogadta, és arra kérte, várjon egy kicsit a bézs Chesterfield kanapén, amíg ő szól Hélène Parkernek, a többségi tulajdonosnak, akivel Constance a találkozót megbeszélte. Néhány perccel később a lány odakísérte Constance-t az irodához, és bódító parfümillat maradt utána. Constance nagy levegőt vett, és belépett a szobába, ahol a cégvezető várta. Nagyon karcsú volt, és világos nadrágkosztümöt viselt: rövid blézert és magas derekú, bő nadrágot a kosztüm anyagából készült övvel. Ránézésre a hatvanhoz közelített. Constance azonnal az eleganciája és kisugárzása hatása alá került, aztán az első szavaitól kifejezetten megnyugodott.

– Nagyon örülök, hogy eljött hozzánk, Constance. Isten hozta a H&Társainál.

Az új munkaerő körülnézett a Georges V. sugárútra néző világos irodában. A Párizsban igen gyakori, hagyományos beltéri dizájn tárult a szeme elé: fehér falak, akantuszlevéllel díszített szegélylécek, srégen rakott parketta.

– Én is nagyon örülök – felelte Constance lelkesen.

Egy fiatalember dugta be a fejét az ajtórésben.

– Kop-kop! Kinyomtattam a szerződést.

– Gyere be, Benoît! – szólt Hélène. – Constance, bemutatom a titkáromat.

– Ez itt a legfrissebb verzió, Constance. Semmit nem írtunk át. Olvassa át még egyszer nyugodtan.

Constance sietség nélkül átfutotta a dokumentumot, megállapította, hogy minden kért változtatást beemeltek. Aláírta ő is, Hélène is, szó nélkül.

– Egy kérdés még fúrja az oldalam – szólalt meg újra Constance. – Én úgy látom, ide nem lehet bekerülni belső ismeretség nélkül. Márpedig én senkit nem ismerek itt. Mégis ajánlott valaki?

– Ami azt illeti, igen.

– Kicsoda?

– Erre térjünk vissza később. Most szeretném felhívni a figyelmét egy nagyon fontos dologra: a próbaidőre. Azt már tudja, hogy nagy jelentőséget tulajdonítunk a csapatot kialakító folyamatnak. Elsősorban ettől olyan sikeres a cégünk. Ezért van nagyon nagy súlya a három hónapos időszaknak, amely után, ha a dolgok úgy állnak, állandóra módosítjuk a szerződést.

Constance csak helyeselni tudott: a lehető legjobb formáját akarta adni, és amilyen hamar csak lehet, meg akarta mutatni, mire képes.

– Nagyszerű – mondta Hélène, miután minden példányt aláírtak. – Alig várom, hogy megtudjam, hol szeretné tölteni a próbaidejét.

– Hogyhogy hol?

– Nos, mint az imént említettem, ez az az időszak, amikor az alkalmazottaink legfontosabb tulajdonságaira derül fény, ezért fontos, hogy bölcsen töltse ezeket a heteket – a saját és a mi szempontunkból egyaránt.

– Nem győzte meg az eddigi karrierem? – kérdezte Constance.

– Ó, dehogynem, hiszen ezért van ma itt! Technikailag teljesen képzett, hosszan sorolhatnám a megnyert pereit, le a kalappal, igazán. Mindez azonban még nem teljesen elég ahhoz, hogy úgy gondoljuk, minden okunk megvan felvenni a csapatunkba.

– Mi másra van szükségük? – kérdezte az új munkatárs, aki a nagy izgalom hatására egy icipicit ironikusan szólalt meg.

– Olyan emberi tulajdonságokra, amelyek összhangban vannak az értékrendünkkel, ezért bízom önre, hogy húzzon sorsot, hol fogja eltölteni a próbaidőszakot.

Benoît négyrét hajtott cetlikkel teli kosarat tett le Constance elé.

– De hát nem itt kell töltenem az első három hónapot?

– Minden attól függ, mit húz. Rajta – sürgette Hélène kedvesen.

– Arról szó sem lehet, hogy elmenjek Párizsból, és erre sehol nem tértünk ki a szerződésben sem.

Constance újra átfutotta az iratot, és fennhangon felolvasta az idevágó pontot:

– „Munkavégzés helye: Párizs.”

– Folytassa…

– „A cég elvárásai és a vitt ügyek függvényében sor kerülhet bel- és külföldi utazásra...” Ez csak természetes, készen állok olykor elutazni, de nagyon konkrét feltételekkel.

– Hiszen akkor minden rendben!

– Úgy értem, ha ügyfélről van szó.

– Pontosan erről van szó. Ahhoz, hogy elnyerje a bizalmunkat, minél hamarabb fel kell mérnünk, mennyire fogunk tudni együttműködni a jövőben. Kérem, válassza ki, melyik lesz az a megmérettetés, amely a jövő hétfővel kezdődő próbaidejét meghatározza.

Constance lefagyott. Képtelen itthagyni Párizst, Lucas-t még kevésbé. Amióta a férfi megtudta, hogy Constance fontolgatja a kilépését a cégétől, megnőtt köztük a feszültség – ehhez mit fog szólni?

Védőbeszédet adott elő:

– Biztosíthatom, nem fog csalódni bennem, de kérem, értse meg. A magánéletem miatt nem hagyhatok itt csak úgy csapot-papot.

– Ilyesmiről szó sincs. Mindössze néhány hétről beszélünk, csakis a próbaidejéről. Hadd emlékeztessem, ön is bármely pillanatban kiszállhat, ehhez elég egy hagyományos felmondási értesítő. Úgyhogy rajta, válasszon úti célt!

Constance érezte, hogy Hélène egyre türelmetlenebb. Mély levegőt vett, és húzott egy lapot. Kérdő pillantással átnyújtotta a cégvezetőnek.

– Önnek kell felfednie előttünk, mit tartogat magának az élet – szólt megenyhülve Hélène.

Constance remegő kézzel kihajtotta a lapot, és kissé vonakodva azt motyogta:

– Santiago de Compostela. El Camino.

– Ó, gratulálok! – kiáltott fel Hélène. – Az egyik legszebb próbatétel és élmény.

A 12-es cikkely

„Jobb kézen fogni a változást,

mielőtt torkon ragad minket.”

WINSTON CHURCHILL

– Meglepetés! – kiáltotta Tristan a közös barátaik karéjában: valamennyien azért jöttek, hogy megünnepeljék az új állását, ám Constance arca még mindig könnyes volt. A mosolyokat kérdő pillantások követték. Tristan karon ragadta Constance-t.

– Mi történt?

– Nem fog sikerülni – zokogta Constance.

– Mi nem fog sikerülni? – kérdezte Bérénice, a legjobb barátnője.

– De hát tudod, hogy te mindig győzöl, mindenben – vigasztalta Tristan, miközben a haját simogatta.

Constance részletesen elmesélte nekik, mi történt a H&Társainál, milyen „élményre” kényszeríti az iroda, mielőtt felvennék. Barátai öröme azonnal kétkedésbe ment át, ez látszott az arcukon, kivéve Raphaëlt, a társaság ügyeletes művészét, aki felkacagott.

– Én is ilyen helyen akarok dolgozni! Micsoda fantasztikus ötlet! Tudod, mit? Veled megyek.

Bérénice, a felesége villámló szemmel nézett rá.

– Szó sem lehet róla, aztán a gyerekeidet hova tennéd? Szeretném jelezni, hogy amíg te egész nap a gitároddal szórakozol, én dolgozom.

– Nem szórakozom, zenét szerzek.

– Mindketten hagyjátok abba – vágott közbe Constance –, egyébként is egyedül kell mennem. Ez ki van kötve a szerződésben.

Elővette a példányát, és átnyújtotta Bérénice-nek, aki szintén ügyvéd volt.

– Még hátizsákom sincs – nyögte, miközben egy pohár pezsgőért nyúlt, majd egy hajtásra kiitta.

Maxime, a csapat praktikumfelelőse már meg is nézte a Google Mapsen, hány kilométert kell megtennie.

– Ezerháromszázhatvanöt!

– Hú, ez azért… – bukott ki Bérénice-ből, és ebben a pillanatban aggodalmat érzett.

Maxime folytatta.

– Ezerháromszázhatvanöt kilométer, ha óránként öt kilométeres sebességgel számolunk, illetve esetedben számoljunk néggyel, az annyi, mint háromszáznegyvenegy és egynegyed óra, ez osztva napi öt óra gyaloglással... hatvannyolc és egynegyed nap. Vegyünk hozzá heti egy pihenőnapot, akkor két és fél hónap alatt meg is vagy… Megnyugodhatsz, simán elég rá három hónap!

– De most komolyan, ti el tudtok képzelni engem vidéken? – sóhajtott Constance.

A barátai lehajtották a fejüket.

– Na ugye. Hát én sem. Úgyhogy vissza kell mondanom ezt az állást, és minél hamarabb annulálni a szerződést.

Tristan odaült mellé.

– Én olyat még nem láttam, hogy te elmenekülsz az álmaid elől. Egészen biztosan nem ma fogod elkezdeni.

Amíg Tristan igyekezett tartani benne a lelket, Bérénice elmélyült a szerződés kikötéseiben.

– Hűha… Ha már aláírtad, egy hetet le kell töltened a cégnél.

– Miről beszélsz?

– A 12-es cikkelyről: „A próbaidő három hónap, amelyet egy alkalommal lehet meghosszabbítani. Amennyiben a munkavállaló nem kívánja letölteni a mondott időszakot, de a szerződést már aláírta, úgy köteles letölteni legalább egy hét felmondási időt, és két hetet, ha több mint egy hónapja a cég alkalmazottja, továbbá három hetet efölött.”

– Még el sem kezdtem a munkát.

– Ezért az első eset érvényes rád: mivel mindkét fél aláírta a szerződést, egy hétig muszáj nekik dolgoznod.

– De hát ez egyáltalán nem szokás!

– Egyetértek, de a szerződés kötelező érvényű.

– Na jó, figyelj ide – szólt közbe újra Raphaël –, az sem egészen szokványos, hogy valakit gyakorlatilag három hónapra fizetett szabadságra küldjenek. Nem is értem, miért nem ugrándozol örömödben. Nem akarod mégis megpróbálni?

– Hát azért nem a Bahama-szigetekről beszélünk – tromfolt rá Bérénice.

Tristan megfogta Constance kezét, és megsimogatta.

– Raphaëlnek igaza van. Amellett te magad mondtad mindig, hogy nincs náluk jobb. Bízz bennük, biztos tudják, mit csinálnak. Nem állnának minden költséget, ha ebből az „élményből” semmi hasznuk nem lenne, nem gondolod?

– De ez nekem egyszerűen nem fog sikerülni. Őszintén, te látod magad előtt ezt a helyzetet? Én, aki mindenre felkészülök. Olvastátok? Az első éjszakára foglalnak nekem szállást, utána teljesen egyedül kell boldogulnom!

– Nem teljesen egyedül – szólt Julie, Max felesége, aki idáig hallgatott. – Van egy kollégám, aki végigjárta a Caminót. Azt mesélte, rengeteg kedves emberrel találkozott.

– Jó, jó, hát a kollégád tipikus hátizsákos utazó, elácsorog bárhol – vitázott vele Max. – Most őszintén, megaludni egy istállóban nem leányálom. Constance-nak igaza van, meg vannak ezek őrülve annál a cégnél. Én már előtte figyelmeztettelek. Annyira titokzatosak a munkamódszereik, hogy a sajtóban néha egyenesen szektának nevezik őket! Az sem egészen normális, hogy majdnem minden perüket megnyerik… Szerintem hosszú a karjuk, és a maffia ott ólálkodik valahol a közelben.

– Max, nálad mindig minden olyan drámai! – szólt rá a felesége. – Ebből még soha senki semmit nem bizonyított be, és mostanáig, tudomásom szerint, egyetlen haláleset sem köthető hozzájuk.

– De éppen ez az, ne is várjuk meg! Rá fogom állítani a kollégákat az ügyre. Picit beleásunk ebbe a sztoriba a kapitányságon.

Nem létezett olyan kép, amelyet Maxnak ne lett volna kimondott tehetsége feketére festeni. Senki nem vonhatta kétségbe rendőri képességeit, de a pesszimizmusa itt és most már aggasztó volt.

– Teljesen világos, hogy mik a feltételeik – vette vissza a szót Bérénice. – Egy hét a felmondási idő, nincs választásod, már igent mondtál. Őszinte leszek: kimondottan jót tesz majd neked, hogy sétálsz egy kicsit a friss levegőn.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Constance idegesen, megtépázott önérzettel.

– Mostanában nem igazán tartod kézben az életed.

Constance-ból mély sóhaj szakadt ki.

– Hétvégén utánad megyek – ajánlotta fel Tristan, hogy megnyugtassa.

Constance egy biccentéssel jelezte, hogy rendben, aztán összetörten a kezébe temette a homlokát. Teljesen igaz: munka, várakozás Lucas-ra – ebből áll az élete.

– Azt legalább megengedik, hogy vigyél magaddal telefont? – kérdezte Max.

– Igen, illetve remélem… Vagy nem?

Elbizonytalanodva, kérdőn Bérénice-re nézett, aki erre ismét átfutotta a szerződést.

– Nem látok olyan feltételt, amely ne engedné.

– Mi lesz Lucas-val? Már eleve dühös rám, amióta közöltem vele, hogy szerencsét akarok próbálni egy másik cégnél. Soha nem fogja elfogadni, hogy ilyen hosszú időre itthagyjam.

Az egész csapat hallgatott. Mindnyájan tisztában voltak vele, mennyi fájdalmat okozott Constance-nak a férfi.

– Mit is mondtál, hol van Lucas ma este? – merészelte feltenni a kérdést Tristan. – Majd én válaszolok: a feleségével, ahelyett hogy itt ünnepelné a sikeredet. Szóval ha engem kérdezel… meg akkor is, ha nem: totálisan le van szarva, mit fog szólni Lucas.

Mindenki egyetértett. Constance az épp megcsippanó telefonjára pillantott: e-mail érkezett Benoît-tól, Hélène titkárától. Felolvasta.

Kedves Constance!

Csatolmányban küldöm a vonatjegyét és a szállásfoglalás bizonylatát az első két éjszakára Puy-en-Velay-ben, továbbá küldök egy listát mindarról, amire valószínűleg szüksége lehet az úton.

– Hát, nem erőltette meg magát – jegyezte meg Constance.

Hátizsák, három póló, három szett alsónemű, egy sort, egy pár bakancs vagy kirándulócipő, egy pár flip-flop papucs, egy kulacs, két sétabot, egy esőkabát, egy gyapjúpulóver, szappan, arckrém, fogkefe, sebtapasz, füldugó, sapka, fürdőruha, napszemüveg.

– Ez aztán a túlélőkészlet! – jegyezte meg Bérénice vidáman.

Constance folytatta, mintha meg sem hallotta volna.

Semmilyen felesleges dolgot ne vigyen magával: az ösvényen nagyon hamar súlyos teherré válik. Holnap futárral elküldjük az igazolványát. Minden szálláshelyén le kell pecsételtetnie. A H&Társai teljes csapata nevében csodálatos utat kívánok.

– Milyen igazolványról beszélnek ezek? – kiáltott fel Constance.

Max már rá is keresett a neten: „Igazolvány, igazolás, avagy »a zarándok útlevele« – annak a menlevélnek a modern változata, amelyet annak idején a püspök adományozott mindazoknak, akik elzarándokoltak Santiago de Compostelába. A hiteles levél bizonyította a szállásadónak, hogy az utazó zarándok, és arra kérte a hatóság és az egyház képviselőit, továbbá mindazokat, akikkel az úton találkozott, hogy segítsék és óvják.”

– Azta, de vadregényes! – lelkesedett Raphaël.

Minél többet beszélgettek, annál több kétely ébredt Constance-ban – ezekkel éles ellentétben állt a művész optimizmusa. Tristan ráérzett Constance félelmeire. Kedvesen felajánlotta a segítségét.

– Majd együtt bepakoljuk a hátizsákod. Ne aggódj! Huss, elrepül a hét, és már megyek is érted. Kitartás!

– Bárhogy is, nincs választásod – állapította meg Bérénice.

E szavakra Raphaël emelte poharát. Hamarosan követték a többiek. Akárcsak Tristan, egyikük sem tudta elfojtani a szikrányi örömöt: Constance egy időre nem lesz Lucas közelében.

– Igyunk a csapat kalandornőjére!

Egyirányú utca

„Aki a tömeggel megy, soha nem jut

messzebb ennél a tömegnél.

Aki a maga útját járja, időnként olyan

helyekre kerül, ahol más még nem járt.”

ALBERT EINSTEIN

A katedrális harangjai mintha csak a pap utolsó szavaira feleltek volna. A nagy út előtt tömegestül érkeztek zarándokok áldásért a reggeli misére.

– Kedves barátaim, az átjáró ma kivételesen feltárul, csakis az önök kedvéért. Bizonyos értelemben évtizedek óta a szobor méhének tekintik, olyan jelképnek, amely attól kezdve, hogy valaki elindul a Szent Jakab-úton, soha többé nem lehet semleges. Százkét lépcső vezet lefelé, a faluba – ne siessék el, inkább éljék át, hogy ez az útszakasz egyfajta újjászületés. Egy új élet adja oda magát önöknek.

Sajátosan megható volt, ahogy a négyszáz zarándok hallgatása megtöltötte a hatalmas templomot. Az ünnepélyes pillanatot a pap viccelődése törte meg:

– Jó, szóval ha esetleg leesnének a lépcsőn, ne is próbáljanak megkapaszkodni bármiben, guruljanak egyenesen az aljáig, így szépen beérkeznek a faluközpontban a pékség croissant- és csokispárna-kupacába. Higgyék el, megéri! Előtte azonban, kérem, hagyjanak egy fohászt, egy szót ebben az urnában azoknak a zarándokoknak, akik önök után következnek, cserébe a nővérek itt, a jobb oldalamon, átadják önöknek az elődeik üzeneteit és ajándékait.

Constance tetőtől talpig fázott. Megpróbálta felmelegíteni összekulcsolt ujjait, meleg levegőt lehelt a két hüvelykujjára. Döbbenten bámulta az oltár körül azonnal összegyűlt imakönyvekért, rózsafüzérekért és egy Szent Jakab képmását hordozó alumíniummedálért tülekedő tömeget. Még mindig nem értette teljesen: biztos, hogy neki kötelező elmennie egy kierőszakolt útra? Arckifejezésükből ítélve a többi zarándok boldognak tűnt. Constance valószínűnek tartotta, hogy a mosolygó arcok mögött valós félelem lakik, mégis: ők döntöttek úgy, hogy idejönnek, míg ő… Nem tervezte, nem volt rá szüksége, és végképp nem volt hozzá kedve. Úgy kellett rákényszerítenie magát az útra.

Csak nézte ezt a nyüzsgő hangyabolyt: mellette egy ötvenes nő köszönetet mondott a papnak a miséért, azért, hogy képes volt magabiztossá tenni a hallgatóságot – hála az öniróniájának és a száraz humorának. A magas, karcsú, elegáns nő néhány szót vetett egy papírlapra, aztán bedobta az urnába. Bájos mosollyal odalépett hozzá egy gömbölyded, körülbelül harmincéves nő.

– Szervusz, Manon vagyok. Nem tudod, hol nézhetjük meg a korábbi zarándokok fohászait? Tudod, a pap említette.

Constance-t meghökkentette a kéretlen tegeződés, és megrázta a fejét. A másik nő a monumentális Szent Jakab-szoborra mutatott.

– Én pedig Louise vagyok. Azt hiszem, attól a nővértől lehet átvenni ott, a szürke asztal mögött.

Ekkor odalépett hozzájuk egy apáca.

– Imát szeretne? – kérdezte Manontól, és egy kosarat nyújtott felé, amelyben már csak egyetlen lapocska feküdt.

– Jaj, köszönöm! – kiáltott fel Manon, és már meg is látta a jelenetben, hogy az univerzum épp arra ad neki jelet, amire szüksége van.

– Jó utat – mondta Louise, közben Manon felfirkantott egy fohászt, majd beejtette az urnába.

Constance észrevette, hogy kis csoportok alakultak – máris kirajzolódott, ki vonzódik kihez, a lelkesedés legyőzte a félelmet. Ő azonban szándékosan nem akart ilyesmibe belevonódni. Rossz éjszakája volt. Este beszélt Lucas-val, aki mintha agyon akarta volna nyomni a szemrehányásaival: „Most, amikor ki sem látszunk a melóból, tényleg nincs jobb dolgod, mint tiplizni, nem beszélve a kis sétafikáról a falusi bunkókhoz?” Vagy: „Mekkora egy idealista vagy, hogy bízzak meg benned?” És: „De jól is tettem, hogy nem hagytam ott csapot-papot miattad!”

Megpróbálta elmagyarázni Lucas-nak, hogy igenis szüksége van ezekre a szárnypróbálgatásokra – de csak az idejét vesztegette. Olyan jó lett volna azt érezni, hogy a férfi csodálja a bátorságát, de a szavaiból semmi mást nem hallott ki, csak kétségeket és vádaskodást, amitől ő még jobban szorongani kezdett. Felvette a templomfal gyertyákhoz közeli részéhez támasztott hátizsákját, gépiesen belecsúsztatta az imént kapott kis ajándékokat, és rászánta magát az indulásra. Üggyel-bajjal a vállára emelte a súlyt, hátat fordított az oltárnak, elindult az átjáró felé, majd lefelé a magiszteri lépcsőn. Több tucat zarándokkal lépkedett összehangoltan a verandaátjáróban, ahol lenyűgöző kilátás nyílt Puy-en-Velay-re és az azt körülvevő völgyre, egy pillanatra meg is álltak bámészkodni. Aztán a falu szíve felé vették az irányt.

Constance alig ért ki a katedrálisból, amikor rezegni kezdett a telefonja. Nagyon sok üzenetet kapott egyszerre, mintha csak az újjászületését szeretnék ünnepelni.

Drágám, büszkék vagyunk rád, teljes szívemből támogatlak. Bérénice

Csúcs vagy! Szeretlek. Tristan

Mázlista! Raphaël

Aztán csak ésszel. Gond van, szólsz, küldöm a kollégákat. Max

Teljesen veled vagyok. Puszi, puszi. Julie

Constance meghatódott, hogy a barátai ennyire szeretik, és ennek tanújelét is adják. Jóllehet egyáltalán nem értették a kapcsolatát Lucas-val, azt biztosan tudta, hogy bármi történjen is vele, minden körülmények között támogatni fogják. Ezek a szavak épp elég lendületet adtak neki ahhoz, hogy kövesse a zarándokáradatot, közben félénken viszonozta a rá villantott mosolyokat. A hatalmas, impozáns épülettel alázatosan szemező pékség előtt gyorsan kialakult a sor. Constance elkapott néhány beszélgetésfoszlányt, amelyek mintha az ég felé szárnyaltak volna, de aztán a Rue des Capucins utáni első emelkedő a legszószátyárabbnak is szavát szegte. Itt aztán minden korosztály képviseltette magát, a különböző akcentusokból és dialektusokból pedig arra következtetett, szerte Franciaországból érkeztek emberek.

A csapat hamarosan több kilométeres sort alkotott. Constance egyedül baktatott, rendszeresen megigazította a hátizsákját, és igyekezett összhangba hozni a lépteit a botjaival. Sajgott a szíve, képtelen volt nem gondolni Lucas-ra, aki a legutóbbi beszélgetésük óta egyetlen üzenetére sem válaszolt. Nem először fordult elő, de minden alkalommal ugyanannyira fájt neki. Torkában gombóc ült, a gyomra görcsbe rándult, és az érzelmek széles skáláját járta végig. Tudatában volt, hogy a férfi, akit szeret, hihetetlenül összetett személyiség: szerelem, varázslatos ígéretek, jeges pillantások épp, mielőtt hazaindulna a feleségéhez – erre mind egyaránt képes volt. És Constance már nem tudta visszafojtani: csak úgy ömlöttek a könnyei.

Egészen beleburkolózott a bánatba. A kaptatón igyekezett csillapítani heves légzését, de ameddig a szem ellátott, csak fennsíkok tárultak a szeme elé. Kétségbeesett: mit keres ő itt? Hogy lehet az, hogy az álommunkája ilyen mértékben eltaszítja mindentől: a szerelmétől, a barátaitól, az életétől… Vissza kellene fordulnia. Amilyen gyorsan csak lehet, visszatérni a városba. Ha itt tölt egy hetet, azzal azt kockáztatja, hogy mindent elveszít. Márpedig erről szó sem lehet!

– Valami káprázatosan szép a kilátás, nemde?

Constance összerezzent. Ebben a pillanatban előzte be egy harminc körüli fiatalember. A fejük felett szárnycsapások borzolták a levegőt. A férfi egyetlen pillantással felmérte a nyitott horizontot, aztán ujjával arra a viszonylag lapos útra mutatott, amely a Devès fennsíkján rajzolódott ki. Mindkét oldalról dimbes-dombos, vulkáni kőzetből álló tájat látott, és itt-ott lávakőből épült, sötét házakat.

– Ez a szakasz talán a legszebb, az első, nagyjából Conques-ig, úgy tizenkét-tizenhárom napi járás. Igazad van, hogy megálltál megcsodálni, a zarándokok hajlamosak rohanni a következő megállóhelyig, pedig itt az út az orruk előtt.

Az ismeretlen elhallgatott, aztán odafordult hozzá.

– Arthur vagyok, és te?

– Constance – felelte közömbösen.

– Örvendek! Hová valósi vagy?

– Párizs. Ön?

– Tegezz nyugodtan! Az úton így szokás.

– Hát te? – ismételte el a kérdést Constance rezignáltan.

– Én bizony carcassonne-i vagyok! Meddig tervezel elmenni?

A fiatalember nyíltszívű mosolya balzsam volt Constance szívére. Önmagát is meglepte, hogy így felelt:

– Még nem tudom. És te?

– Azt az út dönti el, nem én!

– Hogyhogy?

– Az első alkalommal abba kellett hagynom egy cudar bokaficam miatt. Ezúttal megpróbálok eljutni Santiagóba, de itt végig alázatosnak kell maradnunk. Minden újabb állomás győzelem. Azt javaslom, becsülj meg minden egyes lépést, lesznek könnyebbek és nehezebbek. Lesz, amelyik különösen fájdalmas, majd meglátod. Gyakran úgy fogod érezni, feladod, és lesz, hogy azt kérdezed magadtól ezredszer is, hogy minek vagy itt.

Constance lesütötte a szemét, nem merte bevallani, hogy nála egyetlen óra elteltével pontosan ez volt a helyzet.

– Figyelj oda arra, amit a tested mond, mert ebben a táncban ő vezet – tette hozzá Arthur, aki észrevette, hogy Constance messze túl nehéz hátizsákkal birkózik. Segített neki, megigazította, mire a zarándoknő trapézizma szinte fellélegzett.

– Rosszul volt bekapcsolva a heveder, a teljes súly a válladat nyomta. Na de így csak kényelmesebb lesz! És ha elfogadsz egy tanácsot: ne a többieket kövesd! Csakis a saját ritmusodban gyalogolj!

Arthur gyorsított, és néhány lépésben lehagyta Constance-t.

– Bármit ad is az út, használd ki! – kiáltotta vissza neki, amikor már messze járt.

Constance egyedül ment tovább, búzamezők és lencseföldek mentén, átvágott réteken, elhaladt tehenek, kecskék és bárányok mellett. Ha beért egy faluba, mindig megállt, hogy megtöltse vízzel a kulacsát.

Így járta végig az első gyaloglónapját, lépésről lépésre.

Egy olyan élet első napja volt ez, amely örökre megváltoztatta őt.

Üres héj

„Ha felismered, mi van a birtokodban,

többet kapsz belőle. Ha arra összpontosítasz,

mid nincs, akkor sosem lesz belőle elég.”

OPRAH WINFREY

Késő délután Constance a Montbonnet bejáratát jelző táblához ért. Ez egy bájos pici falu volt a Felső-Loire vidékén, a legtöbb házon kívülről is látszott, hogy pecsételőhely. Constance addigra nyolc órát gyalogolt egyhuzamban, és teljesen kimerült. Egész nap egyedül haladt. Ebédre elmajszolt egy szendvicset egy kávéház teraszán, és olykor-olykor szünetet tartott, megállt a réteken, de leginkább azzal telt a napja, hogy komor gondolatai újra meg újra visszatértek Lucas-hoz. Szerencsére az első, L’Escole nevű szállása nem volt nagyon messze. Egy hatvanas nő – sötétbarna haj, középmagas termet, világos bőr, barna szem – fogadta szívélyesen.

– Gratulálok. Eljutottál az első állomásig, egészen biztosan ez a szakasz a legnehezebb az összes közül.

– Hát ez megnyugtató. Haldoklom!

– Én nem a gyaloglásról beszélek, hanem a félelemről – felelte az asszony, miközben lesegítette Constance-ról a hátizsákját. A válla úgy festett, mintha belesült volna a pánt. – Egek, egy döglött szamarat cipeltél idáig! – kiáltott fel.

– Mondjuk tényleg nehéz egy kicsit – nyögött a zarándok –, alig bírom el.

– Az alkatodhoz mérve elég rendesen meg van pakolva. Felteszem, most jársz az úton először.

– Így van, és nem önszántamból – sóhajtott Constance.

– Ó, bocsánat, még be sem mutatkoztam: Marie-Annick vagyok, ma este én leszek a vendéglátód.

– A munkahelyem, a H&Társai Ügyvédi Iroda foglalta a szállást a nevemre.

– Igen. Már vártunk.

Constance futó pillantást vetett a kerti asztalnál helyet foglaló zarándokokra, akik különféle jelekkel elmutogatták, mennyire örülnek neki. Ki akarták élvezni a nap utolsó sugarait, meghányni-vetni az út első viszontagságait.

– Gyere be, helyezd magad kényelembe! Kérsz valamit inni? – kérdezte tőle Marie-Annick.

– Hű… Igen, egy mojitót!

A vendéglátója szívélyesen elmosolyodott.

– Úgy értettem, egy szörpöt vagy dzsúszt. Van málna, gránátalma, édes mandula, mandulatej, menta.

– Értem… Hát… Legyen akkor menta! Ahhoz már csak rum és lime kell.

Miközben átnyújtotta Constance-nak a pohár mentás dzsúszt, Marie-Annick elmagyarázta a házirendet.

– Itt találod az italokat: van tea, kávé, gyógytea. A csészéket a kredencben, itt rögtön. Mindenkitől azt kérem, mosogasson el maga után. A koszos ruháidnak itt a mosószappan meg a lavór. Teregetni a kerti ruhaszárítóra tudsz.

Constance tervei között nem szerepelt a mosás.

– Felkísérlek a szobádba, az emeletre.

A zarándok lehajolt a holmijáért.

– A hátizsákod, a bakancsod, a botjaid – ez mind a földszinten marad. A szoba távolabbi sarkában, a kabátakasztó alatt találsz néhány műanyag dobozt, az egyikbe összeszedheted mindazt, amire éjszakára szükséged van.

Constance elhűlve nézte a földön heverő, kibelezett hátizsákokat.

– Tényleg? De majdnem mindenre szükségem van!

– Sajnálom, nem lehet, ez óvintézkedés az ágyi poloskák miatt.

– Ágyi poloskák?

– Ne is mondd, egy rémálom mindnyájunknak. Szerencsére egy kis odafigyeléssel el lehet kerülni őket.

Constance nem vitatkozott, követte Marie-Annickot a lépcsőn, aki az emeletre vezette, és ott az egyik szoba felé intett.

– Saját szoba, ahogy a céged kérte. Szemben találod a közös zuhanyzókat és vécéket.

– Tessék? Nem kaphatok saját fürdőszobát?

– Ó, nincs nekem olyanom. Meg aztán, tudod, ellenkezik az ösvény szellemével.

– Ó, valóban, az ösvény szelleme, nos, ha már itt tartunk… – Constance nem fejezte be. A manzárdszobát bájosnak találta, de olyan bosszús volt, hogy nem tudta értékelni.

– Hagylak, zuhanyozz csak le, utána várunk a kertben egy kis értékelésre, majd eszünk.

– Mit akarunk értékelni?

– A mai napot, az elsőt. Igazság szerint mindenki annyit oszt meg a többiekkel, amennyi jólesik.

– Kezdjétek el nélkülem, én majd csatlakozom a vacsoránál.

– Nem, mi úgy szeretjük, ha ebben a harmóniában minden zarándok osztozik. Majd meglátod, kiváltságos dolog így beszélgetni.

Constance-nak nem maradt ereje érvelni, kimerült volt, és nagyon lehangolt. A háta, a lába, a karja üvöltött a fájdalomtól. Rohant a forró zuhany alá, és tényleg égett a válla tája. A hátizsákja pántja bevágott a kulcscsontjába, és a dörzsölődés két skarlátvörös csíkot húzott a bőrébe. Elfintorodott, amikor észrevette a tükörképét. Leült az ágyra, kotorászott a műanyag dobozban, amelyben felvitte magával a legszükségesebb holmiját, és rájött, hogy lent hagyta a tiszta alsóneműjét. Dühöngött egy sort, majd leesett a földre az ágy mögé. Csüggedten eltakarta az arcát a kezével. „Istenem, mire vállalkoztam! Poloskák, kilométerek, értékelés, az ösvény szelleme, hát én tisztára megőrültem.” A szíve mélyén azonban tudta, hogy más, sokkal súlyosabb gond nyomasztja. Lucas azóta nem adott hírt magáról, amióta elindult.

A földszinten edényekkel zörögtek, a hang szétzilálta a gondolatmenetét. A zarándokok a terítéshez készülődtek. Biztosan várják már az „értékelésen”, de hát mit tud ő mondani ezeknek az embereknek? Hogy az élete negyvennyolc óra alatt a feje tetejére állt? Némi iróniával fennhangon elismételte Hélène Parker szavait: „Az egyik legszebb…” Aha, persze, egy rémálom! A szíve bezárult, mint egy nehéz kő, az izmai állapotától rettenetesen szenvedett, nem emlékezett rá, hogy életében valaha érezte volna magát ennyire rosszul. Ezt egy hétig sem fogja bírni, képtelenség!

Fél szemmel kinézett az ablakon, és látta, hogy a zarándokok körbeállnak a kertben. Bekente magát testápolóval, mintha így akarná óvni magát, a középső ujjával megérintette, ahol fáj, majd farmert, tiszta pólót és pulóvert húzott. Aztán lement hozzájuk.

Az értékelő

„Az embert semmi nem zárhatja börtönbe, csak a gondolatai.

Semmi nem korlátozhatja, csak a félelmei.

És semmi nem tudja irányítani, csak a hiedelmei.”

MARIANNE WILLIAMSON

Marie-Annick Constance-nak tartotta fenn a maga melletti helyet. Gratulált a zarándokoknak, hogy végigcsinálták az első gyaloglónapot, majd megkérte őket, hogy mindenki mutatkozzon be. Valamennyien elmesélték, mi okból vállalkoztak az útra. Volt, akinek hosszú évek óta ez volt az álma, mások egy évtized megszokásából szerettek volna kilépni, és olyan is akadt, aki a sportos kihívást látta a lehetőségben. Többségük keresett valamit. Minden beszámolóban jelen volt a lelkesedés, ez volt a közös pont. Constance képtelen volt olyan terjengősen mesélni, mint a többi zarándok, amikor rá került a sor. Elmondta a keresztnevét, azt, honnan érkezett, majd odavetette: „szakmai okból” – és nem fűzött hozzá magyarázatot.

Amikor körbeértek, a ház asszonya a karjára tette a kezét, és kijelentette:

– Bármilyen okból jöttél is el az útra, az biztos, hogy ennél nagyobb ajándékot nem adhatnál magadnak!

Marie-Annick elmesélte nekik, hogy jómaga többször végigjárta a Caminót, majd rövidebb szakaszokra is többször visszatért. Főként pedig volt egy értékes tanácsa:

– Ne feledjétek, még mindig a hátizsák a legfontosabb kérdés! Minden „ha netán”-tól meg kell szabadulni, rettentő súlyuk van!

A meglepett pillantásokra folytatta.

– Ha netán megéhezem, ha netán ez fáj, az fáj, ha netán unatkozom, ha netán eltévedek, ha netán fázom, ha netán kedvem támad szórakozni, ha… Magyarán minden olyan félelemtől, amely lehúzza az embert, és akár még el is ronthatja az utat. A hátizsák ne nyomjon többet hét kilónál a vízzel együtt! Szívből ajánlom, hogy reggel, indulás előtt mindnyájan fésüljétek át újra. Garantálom, hogy kényelmesebb lesz a kaland.

Míg beszélt, a hideg átjárta a zarándokokat, akik nagyon kifáradtak az egész napos izommunkában. Látván, hogy a kezüket dörzsölgetve próbálnak felmelegedni, Marie-Annick arra jutott, eleget beszélt aznapra.

– Hát akkor rajta, egyetek, nagyon is megérdemlitek a vacsorát!

Senki nem kérette magát. Marie-Annick a hely specialitását készítette el: Puy-en-Velay híres kolbászos-lencsés egytálételét.

Evés után Constance rögtön elment lefeküdni, de jó időbe telt, amíg sikerült elaludnia, akkora lárma hallatszott a szomszéd szobából.

Mozgalmas éjszakája ellenére hajnalban ébredt. A háziasszony épp a nagy faasztalra helyezte a még langyos kenyeret.

– Hogy aludtál?

– Közepesen – felelte Constance bánatos arccal.

Mivel látta, hogy Constance alig tudja becipzárazni a hátizsákját, Marie-Annick úgy döntött, kedvesen beavatkozik.

– Ez egy nagyon durva ösvény, ekkora súllyal nem vághatsz bele. Arra törekedj, hogy csak a legfontosabbat vidd magaddal!

– Nekem ez itt mind a legfontosabb! A lehető legkevesebb holmit hoztam magammal – tiltakozott Constance.

– Segítsek válogatni? Van, ami fontosabb a többi legfontosabbnál.

Constance megadta magát. Rá kellett döbbennie, hogy a küszöböt sem fogja tudni átlépni, ha nem könnyít kicsit ezen a ballaszton. Marie-Annick egyenként kirakta a tárgyait a padlóra. A zarándok figyelmét nem kerülte el, hogy a nő lebiggyesztette az ajkát.

Constance magyarázkodni kezdett.

– Hát igen, mert hét napra kell hét póló, hét szett alsónemű, nadrág, több pulóver, tisztálkodószerek, cipő, könyv, nass, gyógyszer, túlélőkészlet.

– Ja, hogy ráadásul egyetlen hétre jöttél! – gúnyolta Marie-Annick kedvesen.

– Így igaz, pontosan, nem csak a hétvégéről van szó! Szerintem nagyon észszerűen pakoltam, ezért hoztam csak két estélyi ruhát.

Marie-Annicknak leesett az álla. Constance folytatta.

– Harmadiknak nem maradt hely. Szerinted elég lesz?

A ház asszonya nyelt egyet, aztán mély levegőt vett. Mint akinek minden jóindulatára szüksége van.

– Amit a hátadon cipelsz, azt mutatja meg, mennyit nyomnak a félelmeid. Minél nehezebb a hátizsákod, annál több félelem lakik benned.

– De hát ezek nem félelmek, ez itt a méltó emberi élet minimuma!

– A félelem, hogy nem kapod meg a megszokott kényelmet, a félelem, hogy milyennek látnak, a félelem, hogy hiányt szenvedsz valamiből, a félelem, hogy elfog az unalom, a félelem a fájdalomtól, erről mind beszéltem tegnap az értékelőn, emlékszel? Ezek a félelmek egyre nehezebbé válnak az úton, mivel terjeszkednek.

– Terjeszkednek? Hát ez meg mit jelent? És semmit nem értek abból, amit a félelmekről összehordtál tegnap, szerintem semmi köze a helyzethez.

Marie-Annick felállt, és hozott egy üveg vizet.

– Tessék, ezt elbírod?

– Várjunk csak, azt hiszem, el! – ironizált Constance. – Még szép.

– Fogd meg, és nyújtsd ki a karod! Szerinted mekkora súly ez?

A zarándok gondolkozott.

– Másfél liter… nagyjából másfél kiló.

– Könnyen elbírsz másfél kilót?

– Bizony, nemsokára betöltöm a negyvenet, nem vagyok már kislány.

– Akkor maradj így egy pillanatra!

Constance kisvártatva elviselhetetlenül súlyosnak érezte az üveget a kezében. Végül beadta a derekát, győzött a fájdalom.

– Érted már, hogy amit induláskor fel tudsz emelni, az minden kilométerrel egyre nehezebbé válik?

– Igen, értem – felelte csüggedten Constance. Leült az ágy szélére, Marie-Annick pedig szinte azonnal odaült mellé.

– Sorold fel nekem, mi mindentől félsz! – kérte csupa empátiával.

– Igen, elismerem, nagyon kényelmetlen ez az út, szeretném legalább halványan úgy érezni, hogy nem hiányzik semmi. Hét váltás ruha teljesen normális dolog, nem fogom egymás után kétszer felvenni ugyanazt a pólót!

– Persze hogy nem, viszont minden kunyhóban van lehetőséged mosni, amint megérkezel.

– Kunyhók? Úgy érted, a hotelekben?

Constance elhallgatott, de az agya kattogott tovább. Reggel óta az járt a fejében, hogy betelefonál az irodába, és keményen szembesíti őket az első állomás siralmas állapotával: közös vécé, közös zuhanyzó, közös étkezés ismeretlen emberekkel… Mindent eltúloztak, és ez hiba volt! Az új munkahelye átvágta, méghozzá azért, mert fösvények.

– Na jó. Ezt majd később megbeszéljük. Most térjünk vissza a félelmeidre – szólalt meg újra Marie-Annick.

– Félek mindenféle sérüléstől, úgyhogy hoztam gyógyszereket.

– Az jogos is, de a te kis elsősegélycsomagodat egy kórház megirigyelhetné. Tabletták gyomorproblémákra, gyulladáscsökkentő, kötszerek, alkohol… Talán mégsem ugyanazon a héten tör rád minden egyszerre. Maradjunk az alapoknál: aszpirin, fásli, vietnámi balzsam, ennyi elég lesz. És ha kell, az úton találsz patikát, többet is.

– Azért a vacsorához csak ki kell öltözni.

– Tegnap például ki kellett?

– Nem, de – kérlek, ne sértődj meg – azért bízom benne, hogy a többi szállás valamivel minőségibb lesz, mint ez itt – bukott ki Constance-ból.

– Azzal számolj, hogy a zarándokok majdnem mindig együtt esznek! Egy hajóban eveztek, nincs értelme divatozni, mindnyájan ugyanabból a szekrényből öltöztök, és közös az is, hogy nagy, nyitott szívvel, hitelesen osztoztok a nagy jelentőségű pillanatokban.

– Aha, hát ez szuper, fel is tűnt, mindenki Quechuában volt tegnap. Ez ám az elegancia! – Constance képtelen volt lenyelni ezt az ironikus megjegyzést.

– Itt nincs helye fölöslegnek – felelte Marie-Annick, és széthajtogatott egy fekete estélyi ruhát. – Hidd el nekem, épp ebben a viseletben éreznéd úgy, hogy ki vagy közösítve! A sminkkel ugyanez a helyzet, ahogy a körömlakkal meg mindenféle kencékkel is. Nem lesznek hasznodra.

Felpattant, és ezzel véget ért a beszélgetés.

– Jól van, nézzük az életszerű megoldást. A vízzel együtt hét kilogramm a megengedett súly. Te ennek több mint kétszeresét hoztad magaddal! Hagylak, válogasd ki a fontos dolgokat.

Marie-Annick kiment a szobából, majd kicsivel később visszatért egy mérleggel. Vendége csalódott arcát látva – Constance képtelen volt dűlőre jutni – inkább kézbe vette a dolgot.

– Egy hétre elég lesz két póló, esténként majd kimosod, amit nappal viseltél. Három váltás fehérnemű, esőkabát, egy pár könnyű cipő, egy váltónadrág, egy sort, egy pulóver, a selyemlepedőd, egy kis darab szappan, fogkrém, fogkefe, fésű, arckrém. Az összes többi fölösleges.

– Na és az esték? Nem léphetek be egy étterembe ebben a göncben!