Ann Mah

JACQUELINE PÁRIZSBAN

Fordította: Goitein Veronika

A mű eredeti címe: Jacqueline in Paris

Copyright © 2022 by Ann Mah

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Goitein Veronika, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-468-5 (papír)

ISBN 978-963-614-471-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Jeney Zoltán

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Szepcsik Balázs

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Arthurnak, Devorah-nak, Dianának, Jérôme-nak, Josénak,

Timothynek és a többi francia osztálytársamnak

és professzoromnak, akiktől felbecsülhetetlenül

értékes ajándékot kaptam.

És mindenki másnak, aki elég bátor

és szerencsés ahhoz,

hogy a tengerentúlon tanulhasson.

„A Párizsban élő amerikaiak a legjobb amerikaiak.”

F. Scott Fitzgerald

ELŐSZÓ

Én akkor azt mondtam, hogy inkább nem mennék vissza egy ideig. Egy évet éltem Párizsban, és a város annyira elbűvölt, hogy egészen letaglózott, amikor haza kellett térnem, és úgy éreztem, talán jobb lett volna, ha oda sem megyek. Részben azért mondtam, amit mondtam, hogy mamát megbékítsem, de ugyanakkor tényleg komolyan is gondoltam, mert amikor hagytam feltörni a párizsi emlékeket, az évszakokat, a hangulatokat, a kovácsoltvas kerítések árnyait a kőfalakon, a métro áporodott cigarettabűzét, és a szemerkélő esőt, ami úgy elmosta a színeket és a vonalakat, mint egy Caillebotte-festmény… akkor csillapíthatatlanul vágytam oda, és szinte belebetegedtem a gondolatba is, hogy ismét el kell szakadnom a várostól.

Egészen másként érzel egy város iránt, amikor ott élsz. Amikor először jártam Párizsban Bow-val és a többi lánnyal az iskolából, minden csupa csillogás, elegancia és nyüzsgés volt. Yusha elvitt minket egy night clubba a Champs-Élysées-n, és mi ámulva bámultuk a revüt, a nagyzenekart, a bánatos szerelmes dalokat búgó, bársonyos hangú szirént, a tornászokat, a bábosokat és a táncoslányokat, akiken szinte nem is volt egyéb, mint strassz és strucctoll. Miss Sherman, a gardedámunk, úgy tett, mintha ez utóbbi látványosság felháborítaná, elvégre ügyelnie kellett az erkölcseinkre, de a kedves mostohafivérem a legszebb mosolyát villantotta rá, és felkérte táncolni, hogy mi addig kedvünkre meresztgessük a szemünket. Tizennyolc éves voltam, először jártam Európában, és mindent káprázatosnak találtam.

Amikor egy évvel később ismét elmentem ebbe a klubba, legnagyobb meglepetésemre taszítóan harsánynak tűnt. A nagyzenekar csörömpölt, a bánatos szerelmes dalok érzelgősek voltak, a táncoslányok mesterkélten mosolyogtak, keveset takaró színpadi öltözékük olcsón csillogott, mint a karácsonyfadíszek. Ekkor már néhány hónapja Párizsban folytattam a tanulmányaimat; a grófnő lakása és a Sorbonne-on illetve a Reid Hallban tartott előadások között bolyongtam egy csodálatos, nyugodt, ködös kis világban. Párizsnak pontosan ezt a csendes, tűnődő hangulatát szerettem legjobban.

Az idő múlásával a kislányos rajongásomat felváltotta egy sokkal nyugodtabb és egészségesebb szeretet. Már nem a rohanó turista szemével láttam a várost, hanem inkább szemlélődtem, és addig szívtam magamba a hangulatait, míg a sajátjaimat nem tükrözték: a téli délutánok keserédes nosztalgiáját, egy matinéelőadás után az utcai lámpák sárgás fényét az esőáztatta macskaköveken, a tavaszi zsongást, amikor a kávézók teraszai megtelnek cukorkaszínű italokat kortyolgató vendégekkel. Szerettem a Tuileriák kertjében sétálgatni és elmerengni, hogy milyen is lehetett itt kétszáz évvel ezelőtt. Szívesen mászkáltam számomra ismeretlen kerületekben lírai utcanevek után kutatva: Rue du Roi de Sicile (Szicília királyának utcája); Rue des Blancs-Manteux (Fehér csuhások utcája); Rue de l’Arbre-Sec (A száraz fa utcája). Tetszett, hogy Franciaország leghíresebb utcája, a Champs-Élysées, az Elíziumi Mezőkről kapta a nevét, ami az antik görög mitológiában a hősök paradicsoma volt.

Imádtam, hogy Párizs tele van kis színházakkal, amik ugyanúgy ott voltak karnyújtásnyira, és ugyanolyan elemi szükségleteket elégítettek ki, mint a napi betevő kenyér. Opera, színház, balett – mind elérhető volt, és megfizethető. Minden estére jutott valami új, amiért érdemes volt kimozdulni.

Sosem fázott annyit a lábam, mint abban az évben, és a kávéra meg a cukorra sem vágytam soha annyira, mint a háború utáni jegyrendszerben. A felszabadulás után öt évvel a város még mindig nem tért magához. Elhanyagolt, omladozó, mocskos épületek voltak mindenütt, a szépséges homlokzatokat golyónyomok csúfították. A központi fűtés és a meleg víz olyan ritka volt, mint a fehér holló. Az emberek soványak voltak, lógtak rajtuk ócska ruháik, és a nők a megszállás idejéből maradt fatalpú cipőben jártak, amikor a cipőnek való bőr eltűnt a piacról.

A háború emléke még érezhetően belengte Párizst, de ezt senki nem ismerte volna be. Bár a hangulat lassacskán bizakodóbb lett – a Marshall-terv beváltotta a hozzá fűzött reményeket, a boltokban megjelentek a jobbfajta élelmiszerek, és a folyó mindkét partjának szállodáiba visszaszállingóztak a turisták –, a kísértetek még köztünk jártak. Reméltem, hogy ha nem veszek róluk tudomást, akkor eltűnnek. Néha meg is szabadultam tőlük, például amikor a Louvre-ban nézelődtem, vagy a SaintGermain-des-Prés valamelyik levegőtlen pinceklubjában őrült jazzt hallgattam. Aztán észrevettem, ahogy valaki rémülten felkapja a fejét, mint amikor váratlanul kopognak az ajtón, vagy viszolyogva pillant a tányéron árválkodó főtt krumplira; és hallottam az elfojtott zokogást, ami éjjelente felébresztett. Beláttam végül, hogy Franciaországot igazán csak a kísértetekkel együtt lehet szeretni.

De ez a könyv nem kísértethistória. Vagy ha mégis, akkor én magam is kísértet vagyok: egy zárkózott, fiatal lány, aki a háború utáni Franciaországba érkezve még küzd a francia kötőmód használatával, és elpirul, ha ki kell fejtenie a véleményét. Nem tudtam, mit várjak ettől az évtől Párizsban, de néhány reményem valóra vált: megszabadultam mama helytelenítő tekintetétől és papa rajongó pillantásaitól, megéltem az európai utazás végeérhetetlen csodáit, és még egy szerelmi kalandot is…

Egy reggel különös álomból ébredtem: egy grand château faragott faburkolatú étkezőtermében vacsoráztam egy előkelő társasággal, és a mellettem ülő, sűrű szemöldökű francia férfival évődtem. A hangom nem tompa és elcsukló, hanem pergő és magabiztos volt. Álltam a sarat, ráadásul franciául! Ahogy ott feküdtem, hunyorgón ébredezve a ragyogó hideg téli hajnalon, rádöbbentem, hogy ez nem álom, hanem az előző este emléke. Levetkőztem a magát üresfejűnek mutató, szégyellős bakfis szerepét, és tudásszomját felvállaló ifjú nővé váltam.

Életem legcsodálatosabb éve volt.

I. RÉSZ

L’AUTOMNE

ŐSZ

ELSŐ FEJEZET

Olyan izgatott voltam, hogy a vacsoránál alig sikerült magamba erőltetnem egy falat kétszersültet. 1949 szeptembere volt, és én a Smith College néhány másik diáklányával együtt a hajó korlátján áthajolva reméltem, hogy megpillanthatom a kikötőt. Órákig bámészkodtunk így, alaposan megéheztünk már, elfogyott a cigarettánk, és lassacskán a türelmünk is.

– Azok ott fények?

– Hol?

– Hát ott, a láthatáron!

– Szerintem túl messze vagyunk még.

– Te jó ég, milyen sokáig tart az út!

– Már nem soká…

– Jó estét, lányok! – szólalt meg mögöttünk egy hang, és amikor megfordultunk, láttuk, hogy a szállásmester figyel minket, sötét szemében fény csillant. – Őrködnek?

– Lloyd! – Nevetgélve köréje gyűltünk. – Reméltük, hogy szárazföldet kiálthatunk – mondta Mary Ann, nagyokat pislogva kerek, kék szemével. Szőke frufruja és nyugodt arca olyan volt, mint egy porcelánbabáé.

– Alig várjuk, hogy Franciaországba érjünk – tettem hozzá.

– És hogy elhagyjuk végre a hajót, már megbocsásson – közölte Martha, aki kilenc napja folyamatosan tengeribeteg volt. – Nem pakoltam elég hányinger elleni tablettát – tréfálkozott. Még ilyen sápadtan és émelyegve is kitűnt az unalmasan jólnevelt Smith College-lányok közül az éles nyelvével. Pár nappal korábban hallottam, ahogy szenvedélyesen a védelmére kel egy francia regénynek, mégpedig a kedvencemnek, Colette Chéri-jének. És akkor arra gondoltam, szívesen megismerném Marthát közelebbről.

– Alig várják, hogy megszabaduljanak innen? – kérdezte Lloyd. – És én még azt hittem, a hölgyek élvezik a tengeri utazást!

– Ó, hát persze hogy élvezzük! – vágtuk rá kórusban. Amióta New York kikötőjében felszálltunk a De Grasse óceánjáróra, rengeteg figyelemben és gondoskodásban volt részünk, még le is fotózták, ahogy kart karba öltve a fedélzetre lépünk a legelegánsabb utazóruhánkban. A tengeren töltött hosszú napok alatt számtalan lehetőség nyílt a szórakozásra: francia filmek, ping-pong verseny, tánc, sőt, még jelmezes mulatság is. Én mégis a fedélzeten sétálni szerettem a legjobban, és szemlélni a hatalmas óceánt, amin francia őseim egykor átkeltek, hogy Amerikába jöjjenek. Éreztem, hogy ezzel az utazással én is a kezembe veszem a sorsomat, bár épp ellenkező irányba hajózom, mint ők.

A búcsúgálán előző este a kapitány megkért minket, hogy énekeljük el a La Vie en rose-t. Mindnyájan imádtuk és kívülről tudtuk Edith Piaf érzelmes dalát. Én nagyon zavarban voltam, mert a kapitány ragaszkodott hozzá, hogy az utolsó versszakot egyedül adjam elő. Láttam, hogy sok utas a szemét törölgeti az utolsó refrén után. A De Grasse-t, amin most hajóztunk, a visszavonuló németek elsüllyesztették, és Bordeaux-nál emelték ki a hullámsírból. Csak nemrég újították fel, hogy ismét járhassa az óceánt. Az utasok többsége diplomata vagy turista volt, a harmincöt ifjú hölgy a Smith College-ból amolyan színfolt volt közöttük, a remény jelképei.

– Huszonnégy óra nulla perckor kötünk ki, azaz ahogy önök mondják, éjfélkor, ha jól számolok – mondta Lloyd. – És talán tapasztalt szemeim segíthetnek megtalálni a kikötő fényeit. – Áthajolt a korláton, és a távolba meredt. – Látják? Ott! – A part irányába mutatott. – Mozdulatlan fények. Ott van La Havre.

A fények még csak parányi pöttyök voltak, halvány távoli csillagok, de én addig néztem őket, amíg össze nem folytak a szemem előtt. Normandia partvidéke eddig csak az újságok tenyérnyi térképein létezett számunkra, amelyeket 1944 júniusának rettenetes napjaiban reménykedve figyeltünk a szövetséges csapatok partraszállása idején. Most pedig a szemem előtt vált valósággá. Bár kabátom védett az Atlanti-óceán nyirkos, nyáresti hűvösétől, megborzongtam.

– Jól van, kisasszony? – fordult hozzám Lloyd, és meghajolt, mint egy udvaronc. Néhány nappal korábban valaki elmondta neki, hogy én voltam az elsőbálozók bálkirálynője 1947-ben. Ez csak amolyan New York-i pletykalap-rang volt, de Lloyd azóta tréfából reneszánsz lovagként viselkedett velem.

– Persze – feleltem legszélesebb mosolyommal. Az iskolatársaim mind nagyon megnyerőnek tartották a hófehér egyenruhájával és a gödröcskés állával. Jólesett, hogy előző este, amíg a La Vie en rose-t énekeltem, le nem vette rólam a szemét. Persze mama inkább kívánná, hogy vigyen el a pestis, mint azt, hogy egy óceánjárón dolgozó férfival álljak össze, de mama nincs itt, és egy kis flört senkinek sem árthat. – Hát nem csodálatos? – majd halkan hozzátettem: – Maga persze látta már ezerszer, de számomra feledhetetlen.

– Nos igen, Franciaország valóban csodaszép. Csak a franciákkal kell vigyázni – vigyorgott.

– Ó! – kiáltott fel Mary Ann. – Már látok a kikötőben kis hajókat!

Ellenálltam a kísértésnek, hogy odapillantsak. Papa mindig arra tanított engem és Lee-t, hogy egy lány azzal bűvöli el legjobban a férfit, ha teljesen neki szenteli a figyelmét. „Játszd a keményt, játszd a hűvöst… aztán paf! Csapd fel a fényt, mint egy világítótoronyban! – magyarázta. – A férfiak megvadulnak ettől.”

– Hamarosan ott leszünk – bólintott Lloyd. – Mondják csak, lányok, egy egész évet maradnak Franciaországban? Azt hittem, hogy az ilyen csinos, fiatal hölgyek már inkább megállapodnának valami fiatalember mellett.

Martha nem lelkesedett az ötletért.

– És kihagyjuk ezt? – kérdezte.

Magamban egyetértettem vele. Az előző nyáron már beutaztam Európát három barátnőmmel az iskolából. Velünk tartott gardedámként a drága Miss Sherman, aki régebben latint tanított nekünk. Olyan tempóban zajlott az utazás, hogy úgy éreztem, alig kortyolhatok az európai kultúrából, pedig szomjaztam rá. Amióta először megpillantottam a várost, egészen megrészegített a vágy, hogy Párizsban éljek, és amikor visszatértünk a Vassar elszigetelt világába, szinte beteggé tett a hiánya. Az iskolában művészeti klub, drámaklub és iskolaújság várt, én pedig kísérleti színházra, modern táncra, jazzklubokra és művészeti múzeumokra éheztem, és olyan férfiakkal akartam flörtölni, akikkel lehet mindezekről társalogni.

Most újra itt lehettem, Párizsban tölthettem a harmadik főiskolai évemet. Szinte máris éreztem a nyelvemen a keserű francia kávé ízét és a durva dohányfüstöt. A szélbe tartottam az arcomat, éreztem, ahogy megcsap hűvös erejével és a sós illatával.

– Nem lesz honvágya? – kérdezte Lloyd közelebb hajolva. – El sem tudom képzelni, hogy ilyen hosszú időre távol legyek az édesanyámtól.

Mary Ann, aki az utazás első három napját végigzokogta, ismét majdnem elsírta magát.

– Egy teljes év! – sóhajtotta.

– Majd ha partot érünk, jobban fogod érezni magad – nyugtatta Martha.

– Persze hogy hiányozni fog mindenki – feleltem olyan halkan, hogy Lloyd kénytelen volt még közelebb hajolni. – De sokat segít, hogy találkozom olyan kedves emberekkel, mint maga.

– Na de hogy fognak társalogni az emberekkel? – kérdezte. – Tudnak franciául?

– Hogyne tudnánk! – vágta rá Martha, és Mary Ann is bólogatott.

– Egy kicsit – mondtam én.

– Középiskolában tanultam franciául, de ahányszor próbálkozom használni, esküszöm, egyetlen kukkot sem értek a válaszból. – Lloyd fancsali képet vágott, mi meg nevettünk. Ám a nyakán felkúszó pír elárulta zavarát.

Megérintettem a karját.

– Én ugyanígy vagyok vele.

Mielőtt felelhetett volna, megszólalt a hajóharang.

– Elnézést, kisasszonyok – mondta a hang felé fordulva –, hív a kötelesség. Mielőtt partra lépnek, ne felejtsenek el elbúcsúzni! – Rábólintottunk, és Lloyd elsietett.

Egy órával később befutottunk a kikötőbe, a De Grasse előkelően siklott a még mindig romos Le Havre dokkjainak ködös sötétjében. Az éjféli égen kénes felhők úsztak, éles fények hasították át a sűrű füstöt, a kikötőben nagy volt a nyüzsgés és a hangzavar.

– Koccintsunk! – kiáltott fel Mary Ann. – Mármint limonádéval – tette hozzá gyorsan. Kerítettünk három pohár friss limonádét, és koccintottunk. – Franciaországra! – mondta Mary Ann, és Marthával megismételtük. Ragyogott az arcunk.

A kabinunkban még megpróbáltunk aludni egy kicsit, aztán fél ötkor megszólalt Martha ébresztőórája, itt volt a hajnali útlevélvizsgálat ideje. A korai óra ellenére szinte az összes utas a hajó kikötő felőli oldalán nyüzsgött. Kiáltoztak, tolongtak, lóbálták útlevelüket, a két francia tiszt körül nyomakodtak, akik egymással csevegtek ahelyett, hogy az úti okmányokkal foglalkoztak volna.

– Tipikus és totális francia hanyagság – motyogott Martha.

– Egész évben ilyen lesz? – kérdezte ijedt hangon Mary Ann.

A felfordulás láttán nekem is lelohadt a lelkesedésem.

– És ha lekéssük a Párizsi vonatot? – Mary Ann teljesen elsápadt. – Hogy találjuk meg a többieket? Valamelyikőtöknek megvan a Reid Hall címe?

– Várjatok csak! – Ragadtam meg a karját. – Hallottátok?

Valaki éppen bejelentett valamit, de nehezen lehetett érteni, annyira zajongott a tömeg.

– Mit? – ijedezett Martha.

– Várj… – Lehunytam a szememet, és próbáltam figyelni a francia szavakat: Visas… long séjour… à tribord… – Gyertek! – Megpróbáltam elindulni a tömeggel szemben. – A másik oldalra kell mennünk.

Martha elkapta a ruhám ujját.

– Nem, Jackie, várj! Az útlevél-ellenőrzésen kell átmennünk.

Megráztam a fejemet.

– A túloldalon nézik meg a hosszú tartózkodásra érkezők papírjait. Figyeljetek csak, megint mondják! – Ismét lehunytam a szemem és füleltem. Amikor kinyitottam a szemem, mindkét útitársnőm úgy nézett rám, mintha egy nyulat húztam volna elő a kalapomból.

– Te értetted ezt? – kérdezte végül Mary Ann. – Olyan volt… mintha… mintha…

– Halandzsául mondták volna – egészítette ki Martha.

– Én is csak sokadszorra értettem meg – mondtam, míg a tömegen igyekeztünk átküzdeni magunkat a lépcső felé.

– Miért mondtad, hogy nem tudsz franciául? – kérdezte Martha, amikor odaértünk, és beálltunk a sorba.

– Ezt mondtam volna? – Hátrapillantottam, és észrevettem néhány másik lányt az iskolánkból a sor végén. Integetni kezdtem nekik.

– Amikor Lloyddal beszélgettünk… – Éles pillantást vetett rám. – Semmi szükséged nincs rá, hogy a kis butát játszd.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz. – Rosszul esett a kritika, ezért hátat fordítottam neki, és kutatni kezdtem a retikülömben.

Már századszorra néztem meg, rendben van-e az útlevelem, amikor sietve hozzánk lépett egy apró termetű nő. Hosszú, erősen őszülő barna haját fonott kontyban viselte, finom, hegyes gallérú, fekete kosztümben volt. Egy mappát tartott a kezében, amitől felettébb hivatalosnak tűnt.

– Bonjour, mesdemoiselles – köszöntött minket. – A Smith College párizsi diákprogramjára érkeztek, ugye? Jeanne Saleil vagyok, a program vezetője. – Erős akcentussal beszélt angolul, nem volt könnyű megérteni.

– Madame Saleil! – kiáltottam, a fáradtságomról szinte megfeledkezve. – Örvendünk a szerencsének!

Felemelte a fejét, rám pillantott, majd sorban kezet fogott mindnyájunkkal.

– Bienvenue en France – folytatta pergős franciára váltva. – Máris kezdhetjük, jó? Ezentúl kizárólag franciául beszélünk egymás közt, így fogják legjobban elsajátítani a nyelvet. Kérem, mutatkozzanak be! Ki kezdi?

Lopva összenéztünk, de nem ajánlkozott egyikünk sem.

– Ugyan már, lányok, így semmit nem fognak tanulni! – dorgált minket. – Tessék csak megragadni a pillanatot!

Megköszörültem a torkomat.

– Bonjour, je suis Mademoiselle Bouvier de New York. – Próbáltam uralkodni arcvonásaimon a saját nyers, nehézkes akcentusom hallatán, ami semmiben nem hasonlított Madame Saleil bájos hanghordozására.

– Hadd nézzem! – végigböngészte a névsort. – Igen, meg is van. – Kipipálta a nevemet. – Bouvier, Jacqueline.

Ingattam a fejemet. Jack Bouvier nagypapa után kaptam a nevemet, így lettem Jacqueline, mert a szüleim remélték, hogy én leszek a nagypapa kedvence. Ám igazából mindig Jackie voltam – vagy néha Jacks a húgomnak, ő nekem meg Pekes –, rövid, fiús hangzása ellenére jobban tetszett, mint a Jacqueline angolos kiejtése. Dzsekklinn, ahogy a nénikéim mondták. Dzsekklinn, milyen sápadt vagy. Dzsekklinn, maszatos a térded. Dzsekklinn, az istálló nem úrilánynak való.

– Helyesen olvastam? Jacqueline? – kérdezte Madame Saleil. Franciásan, dallamosan ejtette, Zsáklín, határozott mássalhangzókkal és légies magánhangzókkal. Úgy hangzott, mint valami Goncourt-díjas regényíró, vagy a Louvre-ban kiállított művész neve. Olyan ember neve volt, amilyen lenni szerettem volna.

Tétováztam, de csak egy pillanatra.

– Igen – feleltem –, szólítson Jacqueline-nak!

MÁSODIK FEJEZET

Normandia elsuhant rozoga vonatunk ablakai előtt. Élénk zöld mezői drámai kontrasztban álltak a háború sebeit viselő falvakkal. Párizs is sok kárt szenvedett, de még szakadó esőben is fenséges volt, a híres épületek lassan tűntek elő a ködből, amikor egy délutáni városnézés alkalmával bejártuk a várost. Ó, mennyire vágytam rá, hogy itt lehessek! De még nem jött el az idő. Mire besötétedett, a Gare de Lyon pályaudvarra értünk, óriási csarnoka már csendes volt a napközbeni nyüzsgés után. Mind a harmincöten felszálltunk a Grenoble-ba tartó 22 óra 7 perces vonatra Madame Saleil-jel együtt. Négyesével préselődtünk a kupékba, hogy ülve aludjuk át az éjszakát, ugyanis a francia Alpok lábánál fekvő egyetemi városig 575 kilométert kellett még utaznunk.

– Kezdjenek el a metrikus rendszerben gondolkodni! – javasolta Madame Saleil.

Lehetetlen úgy aludni, hogy az ember folyton izeg-mozog a keskeny ülésen, hogy találjon magának valami kényelmesebb testhelyzetet. A fejem folyton előrebukott, amikor elszundítottam. Mégis aludtam egy kicsit, mert amikor kinyitottam a szemem, hajnal-rózsaszín égbolt alatt meredező havas hegycsúcsok látványa köszöntött.

– Az Alpok – suttogtam, és a vonat ablakához nyomtam az ujjamat. A hegy sötét körvonalai úgy emelkedtek ki a felhők közül, mint egy álomból.

Kicsit később már a grenoble-i vasútállomás eldugott sarkában álltunk a bőröndjeink és kalapdobozaink között.

– Mesdemoiselles! – Madame Saleil tapsolt egyet, hogy rá figyeljünk. – Mielőtt a fogadócsaládjukhoz küldöm önöket, van egy fontos tennivalónk. Mint tudják, a Smith College a legmagasabb színvonalat képviseli az oktatásban. A következő hat hétben itt, Grenoble-ban egy hathetes, intenzív nyelvi előkészítőn vesznek részt, hogy a párizsi tanulmányaikra felkészüljenek. Ennek fontos része az engagement sur l’honneur. – Felmutatott egy vonalas papírt, amit a mappájára támasztott. – Aláírnak egy fogadalmat, melyben megígérik, hogy kizárólag franciául fognak beszélni, mindig, mindenkivel: a tanárokkal, a barátaikkal, a fogadócsaládjuk tagjaival, és még egymással is. Egész évben.

Átadta a papírt a kerek szemmel bámuló Mary Ann-nek.

– Itt írja alá! – mutatta határozottan. Mary Ann engedelmesen aláírta, és továbbadta a mappát. – Hamarosan franciául fognak gondolkodni – jelentette ki Madame S. – Még álmodni is franciául fognak!

Mindez elég távoli lehetőségnek tűnt a fogadó „anyám” nappalijában, amikor meg akartam kérdezni, hogy fürödhetnék-e. Madame Laurent megözvegyült a háborúban, és La Tronche kertvárosában élt az egyetemtől néhány mérföldre. Tágas falusi háza egykor bájos lehetett, most viszont elhanyagolt volt, a stukkók mállottak, a tető roskadozott. A kertben zöldségágyások sorakoztak, annyi minden termett, hogy az egész egy jól megpakolt piaci kosárra hasonlított. Amikor a bejárati ajtóhoz sétáltam, megcsodálhattam egy dús fügefát és egy hatalmas szemű fürtöket termő szőlőlugast. De még nem sejtettem, hogy egyéb gyümölcsöt hetekig nem fogok enni.

– Fürdő? – kérdeztem, és a mellkasomhoz emeltem a kezemet. – Lehetséges? – Két napja nem láttam meleg vizet, és hetek óta nem fürödtem olyan kádban, ami nem hánykolódott ide-oda az Atlanti-óceán ritmusára.

Madame Laurent felvonta a szemöldökét, homlokán finom ráncok hálója jelent meg.

– Nos… – kezdte, majd elmagyarázott valamit, amiből az igéket javarészt megértettem, és néhány főnevet is: meleg víz, konyha, toalett. Vagy toilette? Mintha a villamost említette volna? Miért beszél valami Victor Hugo térről? Próbáltam valami értelmet találni az egészben, miközben éreztem, hogy arcom ideges vigyorba dermed.

– Na jöjjön! – mondta. – Megmutatom a házat.

Követtem az emeletre a görbe lépcsőn, és próbáltam nem észrevenni az élénkebb színű részeket a tapétán, ahol valószínűleg még nem olyan régen is festmények függtek.

– Itt a hálószobája, ezt már megtekintette, remélem, megfelel.

– Tökéletes – feleltem. A szoba egyszerű volt, szinte spártai. Keskeny, fehér ágy, egy fából készült szék és egy íróasztal, és egy hatalmas ablak, ahonnan az Alpok szirtjeit láttam, melyek körbeölelték az egész vidéket.

A szomszédomban a másik lakó, Eero szobája volt. A finn fiatalember mérnöknek tanult az egyetemen, vele osztoztam a háború utáni helyzetnek köszönhetően koedukált szálláson.

– A fürdőszoba – mondta Madame Laurent. Benéztem. A helyiség világos és szellős volt, benne mosdóállvány, kancsó és egy mosdótál. Hirtelen rádöbbentem a kínos tényre: lehetséges volna, hogy ebben a házban nincs olyan fürdőszoba, mint amilyet otthon megszoktam? Sehol egy csillogó csap, nincs villanyfény a szépítkezéshez, sem fajansz kád csobogó meleg vízzel.

A földszinten Madame Laurent megmutatta az ebédlőt. Itt is nagy francia ablakok, itt is az Alpokra nyílt kilátás. A konyhában fatüzelésű tűzhely állt, és ódon, hideg vizes csap. A hátsó ajtónál a kertbe mutatott, ahol néhány lépésre a háztól kis fatákolmány állt.

– A WC – mondta, és megértettem, hogy ez a water closet, vagyis a mellékhelyiség. De legalább volt.

Ahogy teltek a hetek, egyre jobban ment a la toilette succintenek nevezett hideg vizes mosdás. Megtanultam, hogy a meleg víz drága kincs. A tűzhelyen melegítettük, és szigorúan beosztottuk a havi ruhamosáshoz. Kezdtem csodálni Madame Laurent takarékosságát. Mint minden francia, sőt, valószínűleg minden európai, a háborús években ő is kénytelen volt olyan dolgokat használni, amiket én kidobtam volna. Madzagdarab, leszaladt szemű harisnya, repedt ruhagomb sem mehetett a szemétbe. Itt értettem meg, milyen értéke van amerikai életem kis finomságainak, amiket addig természetesnek vettem, mint a meleg víz, a fűtött lakás és a vécépapír. Az illemhelyre ugyanis mindig vittem újságpapírt, ha ott esetleg nem lett volna. És kiderült az is, mit magyarázott Madame Laurent az első nap, amikor a fürdésről kérdeztem: villamossal eljutok a Victor Hugo térre, ahol találok nyilvános fürdőt, és 75 frankért megtisztulhatok.

Grenoble-ban az ember valahogy megfeledkezik minden más helyről, amit végig akart járni Franciaországban. Azt hiszem, a varázslat a várost körülölelő hegyek látványában rejlik, jelenlétük oly nyilvánvaló, hogy az ember gyakran tájékozódási pontként használja őket. A városközpontban nagy kőépületek álltak díszes, kovácsoltvas erkélyekkel, a keskeny, macskaköves utcákat kávézók, pékségek és cukrászdák szegélyezték. De az álmos, vad szépségű vidéki táj csak egy rövid sétára volt onnan. A földművesek hagyományos dauphinois öltözékben jártak, a férfiak térdnadrágot és hosszú, fehér zoknit viseltek, a nők szoknyája felett hímzett kötény libbent, ahogy a kacskaringós ösvényeken terelték a teheneket. A hegyekben szőlőskertek és gazdaságok rejtőztek, nyárfáktól övezett fagyos alpesi tavak, és még egy középkori kolostor is, ahol a hallgatag szerzetesek már háromszáz éve készítették a chartreuse nevű, erős, sárgászöld likőrt helyi gyógynövényekkel és virágokkal.

Amikor Madame Saleil bejelentette, hogy a csoportunk hétvégén Provence-ba kirándul, könyörögtem, hogy hadd látogassam meg az őseim otthonát Pont-Saint-Esprit-ben. Egész életemben látni szerettem volna Provence-t, vonzottak a Metropolitan Museum festményein tarkálló, napsütötte tájak, és felvillanyoztak Jack nagypapa, azaz Bouvier nagyapám történetei. A nagypapa gyakran mesélt nekünk nemes őseinkről és a régi, elveszett kúriáról. Igazság szerint kevéssé mondhattam magam franciának, csak apai ágon nyolcadrészt vagyok az, ezt láttam legalábbis, amikor otthon megálltam a családfánkat nézegetni, amit ritkán tettem, mert nem szerettem, ha emlékeztet erre.

– A Provence-beli Pont-Saint-Esprit-ből származik a famíliánk – hajtogatta Jack nagypapa, és királyi rendeletekről meg főnemesi házasságokról mesélt. – Arisztokrata vér csörgedezik az ereitekben.

Gyerekkorom legnehezebb napjaiban, amikor a szüleim hangos veszekedése elől a szekrénybe bújtam, lehunytam a szememet, és elképzeltem, ahogy az őseim díszes parkettás, gyertyafényes, tükrös termekben vonulnak. Nem tündérmese volt ugyan, de elég volt ahhoz, hogy különlegesnek érezzem magam még akkor is, amikor mama állandóan kötözködött velem, vagy papa túlságosan a pohár fenekére nézett, és otrombán flörtölgetett.

– Vannak ott rokonai? Írhatok nekik, ha szeretné – ajánlotta fel Madame Saleil, amikor megemlítettem a francia kapcsolatot.

– Sajnos nagyon régóta elszakadt a családi kötelék, de amikor kislány voltam, a nagyapám gyakran beszélt a francia rokonságról.

– Esetleg tudja a nevét valamelyik unokatestvérének? A húgom a szomszéd faluban lakik, megérdeklődhetném.

Más információm nem volt, csak a könyv, amit Jack nagypapa írt, és magánkiadásban megjelentetett. A címe az volt, hogy Felmenőink. A vörös bőrkötésű, aranyszegélyes könyvből egy példányt a súlya ellenére eltettem a bőröndömbe, és most elhoztam megmutatni Madame Saleil-nek.

– Ugye? – mondtam neki, mikor láttam, hogy a családi címert vizsgálja.

– Nagyon szép a történelem – mondta hosszú hallgatás után. Vagy szép történet? Franciául ugyanazt a szót használják. – Úgy gondolom – tette hozzá megfontoltan –, meg kell ragadni a kínálkozó alkalmat. Amikor a csoport megnézi Orange-ban a római színházat, ön eltölthetne egy délutánt Pont-Saint-Esprit-ben.

– Ó, Madame, ez csodálatos! – lelkendeztem.

Madame Saleil felemelte a kezét.

– De van egy feltételem. Magával kell vinnie egy barátnőjét, egyedül nem mehet.

Próbáltam elrejteni a csalódottságomat.

– Komolyan? Muszáj? Hiszen biztonságos az út, és… Nem szívesen okoznék kellemetlenséget senkinek. Annyira várják már a lányok azt a kirándulást! Szégyellném, ha valakit megfosztanék tőle.

Madame S. hajthatatlan volt.

– Mielőtt pénteken elindulunk, tudni szeretném, ki lesz, aki önnel tart.

A következő néhány nap során azon tűnődtem, hogy kit hívhatnék el. A lányok kezdtek baráti csoportokat kialakítani, jobbára a Smith College-ből való ismeretségek szerint, vagy azért, mert ugyanannál a fogadó családnál szálltak meg ketten, hárman. Nekem viszont nem lettek közelebbi barátaim, mivel La Tronche-ban laktam Madame Laurent házában, Eero, a finn diák társaságában. Ám őszintén szólva emiatt nem csupán a körülményeimet hibáztathattam. Bármennyire is kedveltem a többieket, tartottam a távolságot, azt remélvén, így igazibb lesz az élmény, mint hogyha folyton amerikai lányok társaságában volnék. Meg amúgy sem éreztem szükségét, hogy a tömeg része legyek. Kedveltem a magányt, főleg a fűtetlen termekben a tizenkilencedik századi regényekről szóló hosszú előadások és nyelvtani gyakorlófeladatok után. Tudtam, hogy csatlakozhatnék a lányokhoz a közeli Café Anglais-ben, hogy teát vagy édes bort igyak, és más külföldi diákokkal flörtöljek. A szombat estéken randevúzhattam volna a Vieux Temple-ban tartott iskolai táncmulatságokon, ahol mindenki vidám volt, kedves és kivirult, és kirándulásokat terveztek a hegyekbe. De én szerettem az egyedüllétet, és elmerültem a könyveimben vagy az ábrándjaimban és az álmaimban. Leginkább ezek tartották bennem a lelket.

– Pontban hatkor – mondta szigorúan Madame Soleil. – Hatkor érünk vissza, hogy összeszedjük magukat. Au revoir, és sok szerencsét!

Integettünk a busz után, ahogy a rozsdás kipufogójából füstcsíkot fújva elhajtott.

– Szerinted mivel kezdjük? – kérdeztem, és a szememhez emeltem a kezemet, mert nagyon sütött a nap. – Ebédeljünk előbb, vagy induljunk felfedezőútra?

– Együnk – felelte Martha. – Már fél három.

– Ott egy kávézó. – Egy kis vendéglőre mutattam a téren, kinti asztalokkal és székekkel. – Jó lesz, mit gondolsz?

– Nekem jó – bólintott Martha, és elindultunk.

Először Mary Annt akartam megkérni, hogy legyen a kísérőm, de ő annyira félénk volt, hogy egy bagettet sem mert kérni a péknél, és attól tartottam, hogy engem is elbátortalanítana. Martha a tanórákon szellemes volt, tájékozott, és irigylésreméltó fesztelenséggel tudott hibázni (Madame Saleil szerint ez már fél siker egy idegen nyelv elsajátításában). Az éles megjegyzés, amit Martha a hajón tett, még mindig fájt egy kicsit, de mindketten fáradtak voltunk már a hosszú utazástól, úgyhogy biztos voltam benne, hogy már régen megbánta. Miért is haragudott volna rám? Hiszen nem én voltam az első lány, aki rebegteti a szempilláját egy férfinak, és nem is az utolsó.

– Bonjour. – A vendéglő ajtajában egy zömök, sötét hajú nő üdvözölt bennünket, és a kötényébe törölte a kezét. – Két főre?

Bólintottunk, ő pedig egy olajfa alatt álló, kopottas, virágmintás terítővel borított asztalra mutatott. Ezen a késői órán kevés vendég volt rajtunk kívül, és ahogy leültünk, mindenki megnézett minket.

– Biztos kevés errefelé az idegen – mormogott Martha.

A pincérnő keresztbe fonta a karját.

– Jó lesz a napi ajánlat?

– Mi volna az? – kérdeztem.

– Brandade de morue. – Provence-i akcentussal beszélt, éneklő hanghordozással és pörgetett r betűkkel.

– Az mi? – kérdezte Martha.

– Már csak ez van – vont vállat a pincérnő.

– Kettőt kérnénk – mondtam.

Miután a pincérnő elment, Martha hozzám fordult.

– Mit szeretnél csinálni délután? Van valami terved?

– Nem igazán – vallottam be. – A nagyapám rengeteget beszélt a családi kúriáról Pont-Saint-Esprit-ben, de más információm nincs, csak annyi, amennyit a családtörténetünkben leírt még kislány koromban. Évekig dolgozott rajta, és amikor befejezte, minden unokájának adott egy példányt. Legalább százszor elolvastam, és francia lovagokról meg versailles-i udvarról álmodoztam. Azt hiszem, ezért szerettem bele Franciaországba.

Visszajött a pincérnő, és az asztalra tett egy kis kancsó rosét, egy kosárka kenyeret, és egy tálkában valami olajos, fekete krémet.

– Tapenade – mondta.

– Merci – felelte Martha. – Ezt rendeltük?

– Jár az ételhez – válaszolta a pincérnő, és ismét távozott.

Martha bort töltött.

– És a nagypapád könyve említett fontos helyeket Pont-Saint-Esprit-ben?

– Nem túl sokat, csak rengeteg címert. Jack nagypapa odavolt a heraldikáért. – Elmosolyodtam. – Azt mondta, hogy a régi családi château biztosan romba dőlt már, hiszen régóta elhagyottan áll. De talán a romok még ott vannak…

– Szent ég, micsoda előkelő őseid vannak! – jegyezte meg Martha. – Az enyémek egyszerű német ácsok voltak, akik Amerikába emigráltak.

Felkaptam a fejemet.

– Az üknagyapám asztalos volt, 1815-ben érkezett Philadelphiába.

Odakínáltam Marthának a kenyeret, aztán vettem én is egy szeletet, és megkentem a fekete krémmel. Sós, földes íze volt némi fokhagymával – pikáns, és kissé idegen.

– Nocsak! Fafaragó felmenők. – A kis tálra mutatott. – Amúgy mi ez, amit eszünk?

– Fogalmam sincs, de finom. Kóstold meg!

Elvett egy szelet kenyeret, és vékonyan rákente a fekete, olajos anyagot. Óvatosságával a nevelőapámra emlékeztetett, aki szinte rettegett a fokhagymától.

– Csak ne vidd túlzásba! – csipkelődtem. – Jobb az óvatosság.

A tányérra tette a kést, és egy pillanatra megijedtem, hogy megbántottam, de amikor rám nézett, csillogott a szeme.

– Régen még ennél is jobban ódzkodtam az új ételektől. Kislány koromban egy ideig kizárólag fehér ételeket voltam hajlandó enni.

– És ezen hogy léptél túl?

– Még nem egészen sikerült. – Aprót harapott a kenyérből.

– Nos?

– Ízletes – mondta Martha, de láttam, hogy az első falat után többet nem evett belőle.

Visszatért a pincérnő, és elénk tett két tányért, tele aranyszínűre sütött krumplipürével és friss salátával.

– Brandade de morue. – Az asztalon álló, halványzöld folyadékkal teli kis kancsóra mutatott: – Olívaolaj. – Mielőtt bármit kérdezhettünk volna, eltűnt.

– Azt hittem, az olívaolajat gyógyászati célokra használják – mondtam.

– Én is úgy tudtam – nevetgélt Martha. – Eddig csak patikában találkoztam vele.

– Hát, ha már Provence-ban vagyunk… – Egy kevés olívaolajat csurgattam az ételre, és ő követte a példámat.

Grenoble rusztikus konyhája után (burgonya, kemény sajtok, szárított húsok, és még több burgonya) kissé csalódottan láttam, hogy itt is krumplit kaptunk. De a tejszínben sütött, szeletelt, lisztes burgonya helyett ezúttal püré volt a tányéron, valami fehér hallal keverve. Hasonlított a halkrokettre, amit Hughdie, a nevelőapám annyira szeretett, de ennek gazdag, gyümölcsös, csípős íze volt, amit a napérlelte olívaolaj adott neki. Egészen ünnepi hangulatom lett, hogy valami újat kóstolhatok. Pillanatok alatt befaltam.

– Ízlett az ebéd? – kérdezte a pincérnő, amikor visszajött, és az üres tányérok helyére egy tál érett sárgabarackot tett.

– Csodálatos volt – feleltem.

Most mosolygott ránk először.

– Mintha egy kis akcentust hallanék. Honnan jöttek?

– Amerikaiak vagyunk – válaszolta Martha.

– Amerikaiak! Akkor ezért. Mondtam is odabent az anyámnak, hogy alig értem, amit mondanak, bizonyára külföldiek. Azt gondoltam, talán svédek. Anyám azt mondta, angolok. No de hogy amerikaiak, arra nem is gondoltam volna. Hozhatok még valamit? Egy herbateát esetleg? Vagy cikóriakávét? A ház ajéndéka.

– Egy herbateát kérek szépen. Merci – mondta Martha. Derűsnek tűnt, de egy kissé bosszúsnak is. Mivel hetek óta állandóan gyakoroltuk és tanultuk a francia nyelvet, jobban esett volna, ha legalább belgának néznek minket.

– Én egy cikóriakávét kérnék – mondtam, mert egészen megszerettem már a háborús időknek köszönhető kávépótlót.

Hamarosan elénk került a két gőzölgő csésze.

– Na és mi szél hozta önöket ilyen távolra? – kérdezte a pincérnő, és az asztalra tett még egy üveg mézet is, ami bizonyára kincset érő ritkaság lehetett.

– Egyetemi hallgatók vagyunk, és egy évig Franciaországban tanulunk – mondta Martha.

Udvariasan épp csak egy csepp mézet tettem a cikóriakávémba.

– Asszonyom, egészen véletlenül nem ismer errefelé egy Bouvier nevű családot?

– Bouvier? – ráncolta a szemöldökét. – Voltak már a Place de la République-en? Tíz perc séta innen.

Nagyot dobbant a szívem.

– Merci, madame! Felismerem valamiről, hogy melyik épület?

Kicsit meglepetten nézett, biztosan ismét nehezen értett meg az akcentusom miatt.

– Megtalálja, mademoiselle. Ki van írva.

Tarka virágokra, verőfényes napsütésre és csodás időre számítottam, de a délutáni hőségben Pont-Saint-Esprit kihalt volt, az ablaktáblákat becsukták, és csak néhány kóbor kutya meg csirke futkosott a stukkódíszes épületek között, illetve néhány részeg aludta ki mámorát valamelyik ajtó előtt. Bár a városka két nagyobb folyó, az Ardèche és a Rhône összefolyásánál feküdt, úgy tűnt, megrekedt benne a napfakította kihaltság fullasztó levegője.

Marthával hamar a Place de la République-re értünk, és a szemem a Jack nagypapa családi legendáriumából ismert kúriát kereste, de nyoma sem volt omladozó falaknak, sem várároknak, csak egy poros teret láttam boltocskákkal és kávézókkal, kopott ablaktáblákkal, melyek csukva voltak – talán a vakító napsütés miatt, de lehet, hogy véglegesen.

– Ez nem stimmel – motyogtam. – Ez itt a városka piactere.

Martha megérintette a karomat.

– Oda nézz fel! – Egy üvegzöld bejáratú, napernyős üzletre mutatott, melynek kirakatában konzerv-piramisok várták a vevőket. Az ajtó felett cégtáblát pillantottam meg:

ÉPICERIE

Antoine Bouvier

– Lehet, hogy egy másik Bouvier család, akik szatócsok – vetette fel Martha. – Elég gyakori vezetéknév, nem? Amúgy te tudod, hogy mit jelent?

– Azt jelenti, hogy gulyás – feleltem mélán. Furcsa előérzetem támadt, de nem vettem róla tudomást.

– Itt megvárlak – mutatott Martha egy padra az árnyékban. – Hoztam magammal egy könyvet, nem fogok unatkozni.

A bolt ajtajára ki volt írva a nyitvatartási idő, épp akkor nyitott újra a délutáni sieste után. Amikor beléptem, kis csengettyű szólalt meg, és a pult mögött ülő férfi felpillantott a számviteli füzetkéből. Inget és nyakkendőt viselt, felette zöld kötényt, sötét haja hullámos volt magas homloka fölött.

– Bonjour – üdvözölt.

– Bonjour – válaszoltam, és meglepődtem, mennyire hasonlít John unokatestvéremre. Miközben azon gondolkodtam, mit mondjak, úgy tettem, mintha az árut vizsgálgatnám a polcon. Talán távoli rokonom ez a férfi? Jack nagypapa nemesi krónikái alapján nem valószínű, de akkor miért viseljük ugyanazt a nevet? Keresgéltem valamit, amit megvehetnék, hogy legyen módom szóba elegyedni vele. A bolt tiszta és rendezett volt, a padló ragyogott, a falakat frissen festették, és a háború utáni nehézségek ellenére meglepően sokféle áru sorakozott a polcokon. Hátul képeslapokat találtam egy forgó táblán, és kiválasztottam néhányat, amik Pont-Saint-Esprit-t ábrázolták, és a hidat, amiről a város a nevét kapta.

– Re-bonjour – üdvözölt ismét a boltos, amikor odamentem, hogy fizessek. – Mindent megtalált, amire szüksége van?

– Igen, köszönöm – feleltem halkan, és elővettem egy kis aprót a retikülömből.

– Meglátogatta már? – kérdezte, miközben papírtasakba csúsztatta a képeslapokat. – Vagy szüksége van útbaigazításra?

Egy pillanatig értetlenkedtem, aztán rájöttem, hogy a város híres hídjáról beszél.

– Nos – kezdtem –, nem egészen városnézés céljából vagyok itt. Ön Monsieur Bouvier?

– Igen – felelte, és a kedves mosoly helyét óvatos arckifejezés vette át.

– Bonjour – mondtam, reménykedve, hogy magabiztosabbnak tűnök, mint amilyennek érzem magam. – Én is Bouvier vagyok, Jacqueline Bouvier New Yorkból. A családom Bouvier ágának felmenői után kutatok. Ha jól tudom, ebből a városból vándoroltak ki.

– Vannak Bouvier-k New Yorkban? – kérdezte a boltos meglepetten. – Hallottam, hogy apám valamelyik felmenője Amerikába ment. Még Napóleon seregében volt katona, a waterlooi vereség után pedig menekülnie kellett. Napóleon száműzött fivére, Joseph asztalosmestere lett. De én úgy tudtam, hogy…

– Philadelphiába ment – mondtuk egyszerre.

– Akkor ön is ismeri ezt a történetet – bólintott.

– Én kicsit más verziót hallottam. – Lesütöttem a szememet, és a porlepte cipőmet bámultam. – A nagyapám gyakran mesélt egyik felmenőnkről, Michel Bouvier-ről, aki Napóleon oldalán harcolt, majd 1815-ben Amerikába emigrált. Azért jöttem PontSaint-Esprit-be, hogy megtaláljam az őseim otthonának maradványait. Amikor megpillantottam ezt a boltot, arra gondoltam, ön talán tudja, merre lehetett.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Attól tartok, errefelé nem maradt semmiféle hagyatéka az ön bácsikájának, mademoiselle.

– És a régi Bouvier-kúria? Biztos maradtak legalább romok. Nem tudja véletlenül, hogy hol?

Zavartan köhögött, talán nevetést próbált leplezni.

– Nagyon sajnálom, de…

A mellkasomban addig érzett enyhe remegés vad dobolássá erősödött, de nem tágítottam.

– No és az amerikai szabadságharcban vállalt szerepünk? A nagyapám arról is mesélt, hogy a Bouvier rokonság nagy támogatója volt az amerikai ügynek. És a francia uralkodókkal ápolt kapcsolatok? Még jóval 1789 után is…

– Mademoiselle – vágott közbe Monsieur Bouvier –, sajnálattal ki kell ábrándítanom önt, de ezek a történetek valótlanok. A Bouvier-k szegény tehénpásztorok voltak, akik körülbelül a forradalom idején érkeztek ide a faluba. Azóta pedig Pont-Saint-Esprit szatócsai vagyunk… és büszkék vagyunk a mesterségünkre, bármilyen egyszerű is.

– Hogyne, persze – feleltem, és elvörösödtem. Annyira elmerültem a tündérmesében, hogy nem vettem észre a valóságot az orrom előtt. – Elnézését kérem, monsieur. Azt hiszem, túlságosan elragadott a képzeletem. Remek boltja van.

Kurtán biccentett.

– Merci. – Kézbe vette a ceruzát, mintegy jelezve, hogy vége a beszélgetésnek.

Megfordultam, és bánatosan távozni készültem. Nem olyan volt ez a találkozás, ez a nap, mint amilyennek elképzeltem, és nagyon szerettem volna, hogy valahogy mégis a helyükre kerüljenek a dolgok. A templom harangja ötöt kongatott, Monsieur Bouvier a számításaiba merült, és tudtam, hogy ideje indulnom.

– Papa! – szólt ekkor egy vékonyka hang: a bolt hátuljában megjelent egy göndör, sötét hajú kisfiú.

– Simon, azt hittem, odafent vagy.

– Ehetek valamit? Éhes vagyok.

– Hol a nénikéd?

– Nagymosás van ma.

Monsieur Bouvier felsóhajtott.

– A kisfiam – mondta hozzám fordulva. – Hozok neki egy kis kenyeret. – Azzal hátrament.

– Bonjour, Simon – köszöntem, és leguggoltam, hogy egy magasságban legyen a szemünk. Elszánt kis arca volt, és szeme olyan zöld és olyan csillogó, mint két olivabogyó.

– Te tényleg New Yorkból jöttél? – kérdezte. – Hallottam, amikor mondtad.

– Igen, onnan.

– Ismersz cowboyokat? Ha felnövök, én cowboy leszek.

– Igazi cowboyt nem ismerek, de azt tudom, hogy szeretik a lovakat. – A kezében szorongatott falovacskára mutattam. – Hogy hívják?

– Bendzsó. Maman adta, mielőtt elment.

– Nagyon derék lónak látszik – mondtam. – Képzeld, nekem Amerikában van egy lovam! Úgy hívják, hogy Danseuse, de én csak Donnynak szólítom. Bolondos öreg kanca, biztosan nem olyan bátor, mint te és Bendzsó. – Én sem vagyok valami bátor, gondoltam, ahogy Simon rám nézett, és arra gondoltam, mi mindennel tartozunk a világnak mi amerikaiak, mi, a győztesek.

– Tud ugrani a lovad?

– Danseuse? Ó, de még mennyire! Elugrana New Yorkból egészen Párizsig, ha tehetné. Szeretnél látni róla egy képet? – Simon bólintott, én pedig elővettem egy fotót a retikülömből. – Nézd csak! Sárga kanca, csillaggal a homlokán. Mindig megszaglássza a zsebemet, hogy hoztam-e neki kockacukrot. – Odaadtam neki a fényképet, és ő alaposan szemügyre vette.

Monsieur Bouvier visszetért, és a fiacskája kezébe nyomott egy szelet kenyeret, ami meg volt kenve valamivel.

– Tessék, Simon.

– Merci. – A kisfiú az egyik kezével a kenyeret fogta, nagyokat harapott bele, a másik kezével pedig a fotót tartotta. – Bendzsónak tetszik Danseuse. Odaadod neki? – kérdezte.

– Simon! – korholta az apja. – Illetlenség ismeretlenektől elkérni a dolgaikat.

– Odaadod neki, kérlek szépen? – próbálkozott udvariasabban Simon. Letette a vékony lábain imbolygó falovacskát a pultra. A festék egészen lekopott már róla, úgyhogy gyanítottam, hogy Simon édesanyja nem a közelmúltban ment el.

Monsieur Bouvier megpróbálta elhessegetni a fiát, de én megfogtam a karját.

– Szerintem remek ötlet. Danseuse boldog lesz, hogy van egy csodálója.

– Mit kell mondani? – fordult Simonhoz Monsieur Bouvier.

– Merci! – lelkendezett a kisfiú, és elszaladt az új kincsével.

– Nagyon kedves öntől – fordult hozzám a boltos. – Simon nem sokra emlékszik az édesanyjáról, de arra igen, hogy nagyon szerette a lovakat.

Könnyed hangon beszélt, de nekem elszorult a szívem. Szerettem volna elmondani, hogy nagyon megértem… hogy gyerekkoromban engem is az állatok társasága vigasztalt, ezzel töltöttem ki a bennem támadt ürességet. De csak ennyit mondtam: – Én is odavoltam a lovakért, amikor annyi idős voltam, mint a fia, monsieur.

– Kérlek – rádőlt a pultra, arckifejezése megenyhült –, mivel nagy valószínűséggel unokatestvérek vagyunk, szólíts Antoine-nak!

– Te is tegezz nyugodtan. Én Jacqueline vagyok.

– Biztosan Amerikából jössz, Jacqueline? – kérdezte udvariasan. – Mert egészen úgy beszélsz franciául, mint egy született francia.

– Ó, nagyon kedves vagy! – pirultam, pedig tudtam, hogy csak udvariasságból mondja. De mivel Antoine-t érdekelte, mi szél hozott, elmeséltem neki, hogy a Smith College diákjai lehetőséget kaptak egy év külföldi tanulásra, és a hétvégi provance-i kiruccanás alkalmat adott, hogy meglátogassam a falut, ahonnan az őseim származtak, és amiről egész életemben álmodoztam. – De attól tartok, talán nem kellett volna – vallottam be.

– Tudod, anyám gyakran mondogatta nekem, hogy „szállj le a földre, Antoine, ne járj a fellegekben”. És Simon is pont ugyanilyen, tudomást sem vesz arról, ami az orra előtt van, inkább úgy tesz, mintha ő lenne John Wayne a vadnyugaton. Lehet, hogy ez valami családi vonás. Ahogy te a felmenőid Franciaországáról ábrándoztál, úgy ábrándoztam én Amerikáról, a lehetőségek országáról, ahol az utcák arannyal vannak kikövezve.

A tekintetünk összetalálkozott, és belémhasított a felismerés: nemcsak szívesen építünk légvárakat mindketten, de ugyanígy egyikünk sem szeret megválni az illúzióitól. Felsóhajtottam.

– Elég lelombozó, amikor nagyon hisz valamiben az ember, aztán kiderül, hogy az ellenkezője az igazság.

– Ezek szerint Amerikában nem aranyból vannak az utcák?

Az ablaküvegen át láttam, hogy a késő délutáni nap nyugovóra tér, az árnyékok megnyúlnak a poros, elhagyatott utcákon.

– Attól tartok, nem – feleltem szomorkásan.

Odakint még mindig nagy volt a meleg. Máskor elbűvölt volna ez a provence-i éghajlat, de most lefoglalt Jack nagypapa nagyotmondó meséinek emléke, és a valóság, amit Pont-Saint-Esprit-ben találtam. Miért túlzott így a nagyapám? Csak hiúságból, vagy tényleg elhitte, amit írt? Szigorú pátriárka volt, süket, mint az ágyú, és ezért igen hangos is. Engem valamiért nagyon kedvelt, talán mert róla kaptam a nevemet. Tetszettek neki a verseim, megmutatta nekem az ő kedvenceit, és a lelkemre kötötte, hogy kritikus szemmel olvassak. Ugyanakkor igen hiú volt, méretre szabott tweed öltönyben járt, viasszal pödörte a bajuszát, és nem lepett meg, hogy elhatalmasodtak rajta arisztokratikus vérvonalának allűrjei… még ha ő maga találta is ki.

Így akart minket védelmezni? A Park Avenue szigorú társadalmi hierarchiájában a katolicizmus bélyege, vagy a válás skandalluma örökre megjelölte az embert, és mivel én elvált, katolikus szülők gyermeke voltam, ezt jól ismertem. Megtanultam, hogyan vértezzem fel magam az egyéniségemmel, a különcség lett a páncélom, a franciaságom a pajzsom. Hirtelen könnybe lábadt a szemem. Úgy bíztam előkelő francia felmenőimben, mint valami titkos talizmánban, bennük leltem menedéket, ők adtak nekem erőt! És most kiderült, hogy mindez csak mese.

– Még van időnk megnézni a híres hidat, mielőtt a többiek visszajönnek a busszal – mondta Martha az órájára pillantva. – Ha van kedved…

– Igen, pompás ötlet! – próbáltam lelkesedést vinni a hangomba. – Hogy is hagyhatnánk ki pont a Saint-Esprit hidat, ha már Pont-Saint-Esprit-ben vagyunk?

Ha Martha kíváncsi is volt, hogy mi történt az épicerie-ben, nem kérdezett rá. A „szentlélek hídjának” történetéről beszélgettünk, mivel erről olvasott, amíg várt rám.

– Ez a Rhône folyó legrégebbi hídja – mondta séta közben. – Majdnem egy kilométer hosszú. A tizenharmadik században építtette Alfonz, Poitiers grófja, aki Szent Lajos fivére volt.

A hídon álltam, és fogalmam sem volt, mi olyan különleges itt.

– Hát ez ugyanolyan, mint a Key Bridge a Potomac folyó felett – mondtam. – Koszos a folyó, és a partból semmit se látni a fáktól.

– Egész szép a templom – mutatott Martha a túloldalon álló Église Saint-Saturninra.

– Igen – feleltem minden lelkesedés nélkül.

Martha a fejét forgatta, jobbról balra, aztán balról jobbra, végül megragadta a karomat.

– Várj csak! Rosszul csináljuk, ott kellene állnunk – ismét a gótikus templomra mutatott –, és ide kellene néznünk. Nem pedig innen néznünk oda. Nem látod? Gyere!

Végigfutott a hídon, le a lépcsőn, én meg követtem. A templom mellett álltunk meg, és kerestünk egy árnyékos zugot.

– Nézd! – lihegett Martha.

Erről az oldalról lenyűgöző látványt nyújtott a délutáni napfényben tündöklő középkori kőhíd, ahogy szimmetrikus íveivel átszeli a Rhône folyót. Ebből a szögből látható volt a teljes hossza, át tudtam érezni a méreteit. Minden korszakban nagyszerű építészeti alkotásnak számított volna, a tizenharmadik században meg különösen. Néztem a felhőtlen, kék provence-i ég előtt kirajzolódó egyenes, letisztult vonalait, és ettől valamelyest emelkedettebbé vált a hangulatom.

Hatkor megérkezett a busz a többiekkel. A lányok vidámak voltak, láthatóan megkapta őket a nap, és elmesélték, hogy amikor egy pici vendéglőben ebédeltek délután, valaki feltett egy lemezt a gramofonra, és mind ugrottak tüstént táncolni.

– Képzeld csak, milyen a Bongo Bongo Bongo-t, és a Chattanooga Choo Choo-t hallani egy világvégi kis faluban! – kiáltott fel Mary Ann. – Alig hittem a fülemnek!

Mosolyogtam őszinte megdöbbenésén, de elgondolkodtatott, mennyi amerikai dologgal fogunk még találkozni itt. Azt hittem, Franciaországban megállt az idő, erre eldugott kis vendéglőkben hazai popzenébe botlunk, a kisfiúk odavannak John Wayne-ért, és a fiatalok Coca-Colát isznak a kávézókban. Arról ábrándoztam, hogy visszafelé utazhatok az időben… és ehelyett Európa újraépítésének vagyok a szemtanúja, a jövő hírnöke.

A múlt – vagyis ami számomra a múltat jelentette – jelentéktelenné vált. De ahhoz, hogy ennek a jó oldalát lássam, minden velem született optimizmusomra szükségem volt.

HARMADIK FEJEZET

Késve érkeztem, de ő még többet késett, úgyhogy a kávézó teraszán vártam egy kis, kerek asztalnál. Szerettem volna rágyújtani, de nem akartam rossz benyomást kelteni. Inkább a járókelőket figyeltem, mint egy színdarab szereplőit: egy feketébe öltözött, pókszerű, idős hölgy poros selyemkalapban és kényelmes, kopott cipőben; két öltönyös férfi, akik arcon csókolva köszöntötték egymást; néhány fiatal, akik hangosan vitázva, csapatba verődve siettek végig az utcán. Talán a közeli Sorbonne egyetem diákjai? Az én leendő csoporttársaim?

A délutáni nap sugarai bekandikáltak a csíkos napernyő alá, és táncot jártak az asztalka márványlapján. Körülvett a kávéház hangjainak finom zsongása, a rattan székek csikordulása a terrakotta járólapon, a porceláncsészék csilingelése, és a visszafogottan éneklő, francia beszédfoszlányok. Hirtelen megpillantottam egy törékeny, fiatal nőt, aki a vállán egy könnyű kabáttal sietett felém a járdán. Megállt a kávézónál, körbenézett a teraszon, míg tekintete meg nem állapodott a piros utazóruhámon.

– Jacqueline? – kérdezte, és közelebb lépett.

Hófehér, derékban szűkített blúz volt rajta, szürke ceruzaszoknya, és lapos sarkú cipő. Sötét, rövid haját hátrasimított hullámokban viselte, egyenes szemöldöke és sötét szeme komoly, figyelmes arckifejezést kölcsönzött neki.

– Claude de Renty vagyok – mondta. Kézfogásra készülve felálltam, de nagy meglepetésemre ehelyett kaptam két puszit az arcomra. – Elnézést a késésért. A történelemprofesszorral kellett beszélnem, és ő meglehetősen szószátyár.

Claude gyorsan beszélt, és azonnal tegezett.

– Jó lesz, ha franciául beszélünk, n’est-ce pas? Az angol nekem néha nehéz.

Ez meglepett, mert tudtam, hogy Claude nemrég tért vissza az Egyesült Államokból, ahol egy évig a Wellesley és a Mount Holyoke Főiskolán tanult. Viszont a kérésétől rögtön kevésbé éreztem magam bizonytalannak a szegényes francia szókincsem és bicegő nyelvhelyességem miatt. Lehet, hogy épp ez volt Claude célja.

– Hát persze, beszéljünk franciául! Nekem jól jön a gyakorlás.

– Bon. Ó, jön a pincér! Tudod már, hogy mit szeretnél rendelni? – Egy fejmozdulattal jelezte, hogy kérjek én először.

– Picon-citron-t – mondtam. Madame Saleil mindig ezt a keserűnarancsos limonádét rendelte, így a Smith College lánytársasága a legautentikusabb francia italnak tartotta. Bár én jobban szerettem a szénsavas üdítőket, mi értelme lenne Párizsban ugyanazt inni, amit New Yorkban bármikor ihatok?

– Én egy Coca-Colát kérek – mondta határozottan Claude. – Jéggel. – A pincér elsietett, Claude pedig hozzám fordult. – Milyen volt az út? Nem vagy nagyon fáradt?

– Nem, dehogy. – Bár nemrég szálltam le a Grenoble-ből érkező éjszakai vonatról, sosem éreztem magam elevenebbnek. – Képzelheted, milyen csodás végre itt lenni. És ez a gyönyörű idő! – Az évszakhoz képest meglepően napos, felhőtlen égre mutattam. – A grenoble-i esők után szinte a trópusokon érzem magam. Legszívesebben dalra fakadnék!

Claude sápadt arcán átfutott egy mosoly.

– Nagyon örülünk, hogy nálunk töltöd ezt az évet. Anyám már izgatottan várja, hogy megismerjen.

– Milyen kedves! Anyám el sem engedett volna, ha a grófnő nem írja meg neki, hogy személyesen fog rám ügyelni.

Amikor mama megtudta, hogy a Smith College lánytársaságából sokan a Reid Hall huzatos, hideg vizes fürdőszobás kollégiumi szobáiban fognak megszállni, ráadásul a fiúk hálótermeinek tőszomszédságában, azonnal nekilátott, hogy „megfelelő szállást” szervezzen nekem. Ráállította az ügyre minden kapcsolatát, mint egy falka vérebet, és végül talált egy ismerőst a Newportban töltött nyaralásról, aki segített. Az illető lányának Párizsban élő anyósa ismert egy özvegy grófnőt, egy elszegényedett nemesasszonyt. Ez a bizonyos de Renty grófnő tiszteletreméltó hölgy volt, egy jobb időket látott arisztokrata család feje. A burzsoá 16. kerületben lakott egy hatalmas lakásban. Bár a grófnő már befogadott két másik lányt a Smith-ből, beleegyezett, hogy nekem is helyet szorít. Mama nagyon elégedett volt (ami ritkán fordul elő), én pedig alig vártam, hogy részese lehessek egy igazi francia család életének.

– Maman már előkészítette a lakást. – Claude köszönetképpen biccentett a pincérnek, aki elénk tette az italokat. – Te az utcafronti hálószobát kapod, Mary Ann és Susan pedig az udvarra néző hálószobán osztoznak. – Félig töltötte a poharát a kólával.

– Nagyon kedves, de ha kell, akkor szívesen osztozom én is a szobán.

Claude megvonta a vállát.

– Maman szerint így a legjobb. Az övé a konyha melletti szoba. A nővérem, Ghislaine a kisfiával a petit salonban lakik, a te szobád mellett. Az enyém pedig a hátsó szoba.

Belekortyoltam a limonádéba, hogy elrejtsem a megkönnyebbülést, ami bizonyára kiült az arcomra. Mary Annt ugye már a hajóról ismertem, és Susanról is tudtam, hogy vidám, cserfes lány a Smith College-ból. Ám mégis tartottam attól, hogy egy hétfős háztartásban nehezen találhatom meg az egyedüllétet, amit annyira kedvelek, és nehezen köthetnék külön ismeretségeket. De legalább lesz saját szobám, ahová elvonulhatok.

– Remélem, nem leszünk útban – mondtam, és megkevertem az italt egy hosszú nyelű kanállal. – Mindenképp szólj, kérlek, ha neked és a családodnak szükségetek van egy kis időre vendégek nélkül.

– Ugyan már! Érezd otthon magad nálunk, öröm, hogy jöttök, különösen azok után, hogy… – Claude arca elkomorodott. – Szóval örülünk a társaságotoknak.

Azok után hogy… vajon mi történt? Szerettem volna megkérdezni, de illetlenség faggatózni, ezt mama ezerszer a lelkemre kötötte.