Copyright © Lelkes Anna, 2025

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Tihanyi Linda és Kütsön Nikolett

ISBN 978-963-566-864-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

„Az emberi lét célja, függetlenül attól, ki befolyásolja: szeretni, akiket szeretnünk kell.”

Kurt Vonnegut

Nehéz utat kellett megtennem, kóma után újra kellett léteznem.

Száztizenhét nap. Ennyi ideig voltam öntudatlan állapotban.

Hogy mikor és pontosan hol zajlottak az események, számomra lényegtelen.

Volt, aki egy lyukas garast sem adott volna a visszatérésemre, ez lényeges.

A visszaút megtalálása az egyik legnehezebb utazás, amivel az ember találkozhat. Kemény testi, lelki és szellemi küzdelem. Nincsenek irányjelzők vagy térképek, amelyek segítenek megtalálni az utat, amely visszavezet a valóságba. Tőlem, tizenhárom évesen, nehéz tíz évet követelt.

Akkoriban ez a dal volt a kedvencem. Kívülről tudtam az egész szöveget, hiszen korábban rongyosra hallgattam a Savage Garden kazettát.

„I would fly you to the moon and back,

If you’ll be, if you’ll be my baby

I’ve got a ticket for a world where we belong,

So would you be my baby?”

„To The Moon & Back” – A Holdra és vissza. Az egyik legmélyebb szeretetről szól a sláger, amely a holdig és vissza tart. Talán ezért szerettem én is annyira, mert egy olyan elképzelt világot nyitott meg a zene, ahol igazán biztonságban és szabadnak éreztem magam. Akkor is pont ez a dal szólt az autórádióban. Együtt énekeltem az énekessel a refrént. Boldog voltam. Azt éreztem, hogy enyém a világ. Ki gondolta volna, hogy néhány perc múlva épp azt veszik el tőlem, amit a legjobban imádok: a világomat. Eszembe sem jutott, hogy velem aznap bármi rossz történhet.

Ha egy lovon ültem volna és nem a kis Toyotánkban, vágta közben még a karomat is széttártam volna. Repülve, hogy az arcomba hasítson a szél… Tényleg annyira tökéletesnek tűnt minden. Mégis, mi okom lett volna a szomorúságra, amikor gyönyörű nyári napsütésben fürdött minden körülöttem. Emlékszem, már az ébredéskor friss, meleg napsütés kényeztette az arcomat. Ahogy kinyitottam az ablakot, a szoba megtelt élénk fényekkel. Betöltötte a teret és a lelkemet is. Anyuval boldogan indultunk elvégezni a napi feladatainkat. Apu munkában volt. Vidámak voltunk. Még most is a bőrömön érzem azt a forróságot, amit akkor éreztem, amikor kiléptünk az utcára. Szabályszerűen megcsapott a meleg levegő.

Kisautónkkal először egy közeli város nyomdájába mentünk rendelést leadni, ez ugyanis anyu munkájához tartozott. Feladatának elvégzése után várt ránk a szabadság. A nyári szünidő gondtalanságával terveztük az elkövetkező napokat.

Jókat kacarásztunk, miközben az autónk szinte siklott az úttesten. Élveztük egymás társaságát, önfeledten beszélgettünk. Pont úgy, ahogyan csak egy kamasz lány beszélgethet az anyukájával. A frissen véget ért tábori kalandokról meséltem neki lelkesen. Mindig is imádtam a táborokat. Az új barátok, a kalandok, a felfedezések izgalmát. Sosem éreztem magam magányosnak, annak ellenére sem, hogy egyke voltam. Az egyke gyerekekről általában azt gondolják, hogy magányosabbak, önzőbbek, nehezebben alkalmazkodnak a testvérekkel körülvett társaiknál. Szerintem nem ezen múlik egy gyerek boldogsága. A táborban mindig megtaláltam azt a közösségi élményt, amit otthon, egyedül nem tapasztalhattam meg. Minden egyes tábor új barátokat és kalandokat hozott. A közös programok, a nevetések, a természet felfedezése – ez mind hozzájárult ahhoz, hogy szabadnak érezzem magam. Már a nyaralásra való felkészülés is izgalmakkal volt teli: összepakolni a szükséges dolgokat, és várakozással teli napokat élni, amíg el nem kezdődik a program.

A kézműves foglalkozásokon különféle technikákat tanultunk. Festettünk, gyöngyöt fűztünk, batikoltunk. A tábori alkotások közül a legbüszkébb egy saját készítésű jegyzetfüzetre voltam, amit könyvkötési technikával hoztunk létre. Az összefűzött lapokat a saját magunk által megrajzolt borítóval fedtük be. Még most is megvan, tele barátok címeivel, rajzokkal, emlékekkel. Minden egyes lapja egy kis darabja annak a varázslatos időszaknak, amit ott töltöttem.

Ahogy az emlékek között időztem, és a múlt vidám élményeibe merültem, egyáltalán nem sejtettem, hogy mindez hamarosan csak egy távoli álom lesz számomra. Egy álom, amelyből egy sokkal ridegebb, kihívásokkal teli valóságban ébredek majd. Ha egyáltalán felébredek… Sokáig az is kérdéses volt, hogy egyáltalán magamhoz térek-e valaha.

A VISSZAFORDÍTHATATLAN PILLANAT…

Minden olyan gyorsan történt. Pontosan úgy, ahogy a legjobban féltett dolgaink elvesznek: csendben, hirtelen, kiszámíthatatlanul. Tizenhárom éves koromig felépített életem egyetlen perc alatt vált megfoghatatlanná. Aztán csak a csend maradt, a mély, üres csend. Az élet lenyomta a pause gombot. Szüneteltette a létezésemet.

Tizenhárom évesen még gyerek az ember. Egy gyerek pedig hajlamos azt hinni, hogy az élet örök. Nem az. Nagyon is törékeny és kiszámíthatatlan. Ráadásul az élet nem válogat. Nem törődik a terveinkkel, az álmainkkal, vagy azzal, hogy mennyire érezzük magunkat biztonságban. Egyetlen pillanat, és minden megváltozik. Az autó, ami azelőtt biztonságosnak tűnt, egy másodperc alatt vált a világ legveszélyesebb eszközévé.

A törékenység, amit átéltem, nemcsak egy figyelmeztetés arra, hogy mennyire sebezhetők vagyunk, hanem emlékeztetés arra is, hogy mennyire csodálatos és értékes minden egyes lélegzetvétel, ami megengedtetett nekünk.

Ahogy az autónk elhagyta a települést, a távoli horizonton, a város szélén megjelenő vasúti átjáró felé vettük az irányt. A nap erőteljesen sütött, átvilágítva az autó belsejét, ahogy közeledtünk. A korábbi vidám éneklés és kacagás hirtelen csendbe fulladt. Az autónk, mintha saját akaratából cselekedne, lassan megállt a síneken, ott rekedtünk a vasúti átjáróban. A figyelmeztető piros fényjelzést teljesen elvakította a nap ragyogása, vagy talán csak nem figyeltünk eléggé. A szemközti sáv üressége miatt nem érzékeltük a veszélyt, amely közeledett. Talán, ha a szemben lévő sávban is állt volna legalább egy autó, akkor felfigyeltünk volna a tiltásra. Sajnos nem így történt.

Miért ragadtunk a síneken?

Válasz nincs, csak találgatás. A tolatórendszerünk már régóta vacakolt, és anyunak, bármennyire is próbálkozott, nem sikerült visszatolatnia. Az autó motorja csak nyögdécselt, mint egy régi, fáradt állat.

A távolban, a sínek mentén, egy mozdony árnya jelent meg, és közeledett felénk. A mozdony dübörgő hangja és a fém csikorgása egyre erősödött, miközben az égő fények és a vasúti sínek csillogása egyre közelebb került. A mozdony dudája rémült, sürgős hangon visszhangzott, jelezve a közelgő veszélyt, de már késő volt.

A mozdony lassan, de megállíthatatlanul haladt felénk, mintha egy óriási szörnyeteg közeledne, elnyelve az utat maga előtt. A félelem és a tehetetlenség szorításában éreztük magunkat. Akkor már bizonyára tudtuk, hogy elkerülhetetlen a csattanás. Nem emlékszünk.

Az ütközés ereje hatalmas volt. A mozdony ütközője betörte az autó ablakát, üvegszilánkok repültek szét mindenfelé. A hangos csattanást követően az autónkat a vasúti mozdony továbbtolta, miközben a forgalom hirtelen megdermedt az úton. A balesetet követően az autósok értetlenül álltak meg, megpróbálva felfogni a hirtelen és érthetetlen katasztrófát.

A helyszínen elsők között a rendőrség jelent meg. Biztosította a helyszínt és a közlekedést, dokumentálta a baleset részleteit. Ekkor már voltak szemtanúk is. A mentő is azonnal megérkezett, az orvossal együtt, aki megmentette az életünket. Már a helyszínen megkezdte állapotunk stabilizálását. Gyors és szakszerű segítsége mindkettőnknél további állapotromlást akadályozott meg. Rövid időn belül be is vittek minket a közeli kórházba.

A tűzoltóság embereire, akik mindeközben megtették a megfelelő tűzvédelmi intézkedéseket, nehéz feladat hárult. Mindannyian késedelem nélkül voltak a segítségünkre.

Feltehetően így történtek az események. Vélhetően ebben a sorrendben. Az igazság ugyanis az, hogy a világon semmire nem emlékszem. De még anyu sem. Mindkettőnk memóriájából kitörlődött ez a szörnyű baleset. Hallomásból raktuk össze a mozaikokat, hogyan történhetett a szerencsétlenség. Valamilyen oknál fogva a mai napig képtelenek vagyunk a baleset felidézésére. Sokak szerint jobb is ez így.

Állítólag a mozdony vezetője sem értette, hogy miért álltunk meg a síneken. Ő úgy ítélte meg, hogy az ütközés elkerülhető lehetett volna, ha vissza tudunk tolatni.

Azt is az elmondottakból tudjuk, hogy amikor a mozdony ütközője betörte az autó ablakát, a fejem nagy ütést kapott, ráestem anyura. Közben pedig a vonat mozdonya még hosszú métereken át tolta az autónkat.

A mai napig felfoghatatlan ez az egész. Akkor is és azóta is sokan próbálnak magyarázatot találni erre az indokolatlan balesetre. Értelmet kerestek és keresnek az értelmetlenre. Sokan meg is magyarázták. Fura elméletek születtek. Pedig anyu szerint csak egyetlen magyarázat lehet helyes. Hogy nem figyelt eléggé…

Anyu szerencsére könnyebb sérüléseket szenvedett, agyrázkódással és kulcscsonttöréssel került a traumatológiára. Engem viszont életveszélyes állapotban szállítottak az Aneszteziológiai és Újraélesztési Osztályra (ARO). Sokan úgy gondolták, hogy szerencsénk volt, amiért egyáltalán életben maradtunk. Ez igaz.

Ott és akkor mindketten átléptünk a sötétség birodalmába. Életünk a szokásos kerékvágásból egyik percről a másikra zökkent ki. Másodpercek alatt gyökeresen megváltozott minden.

Azt mondják, aki marad, annak fáj jobban. Valóban. Apu, amikor értesült a balesetről, egy olyan próbatétellel szembesült, amely minden elképzelhető határt feszegetett.

A látvány és az érzés is leírhatatlan volt.

Egy rendőr hívta őt fel.

– El kellene vinni a roncsot! – kezdte tapintatlanul, mindenféle magyarázat nélkül.

– Milyen roncsot? – kérdezte döbbenten apu.

– Hát, a feleségének balesete volt, az autó totálkáros lett.

– Micsoda? Mi történt? Milyen baleset? Egyáltalán hol van a feleségem és a kislányom?

– Ők kórházban vannak, de a roncsot el kell szállítani! – zárta le a beszélgetést ellentmondást nem tűrően a marcona rendőr.

Később megtudtam, hogy először nem is aput hívták fel, hanem a nagyszüleimet. Papika és mamika ijedten szóltak apunak. Mi volt apu első reakciója? Azonnal rohanni akart a kórházba, hiszen fogalma sem volt arról, hogy mi van velünk. Azt sem tudta, hogy a balesetünknek milyen következményei vannak, csak azt tudta, hogy kórházba kerültünk, több információt nem kapott.

Felhívta az orvos barátját, Lacit, aki a kórházban dolgozott, hátha többet tud. Ő sem mondott konkrétumokat, csak arra kérte aput, hogy találkozzanak a kórházban. Meg akarta őt kímélni a rossz hírtől, ezért javasolta a személyes találkozást. Apunak ennek ellenére már akkor rossz érzése volt.

Miután beérkezett a kórházba, reszketve állt az ARO bejáratánál. Amikor kinyílt az ajtó, a legnagyobb félelme vált valóssá. A látvány és az érzés is mellbevágó volt. Véres ruhadarabokat, mellette egy hajkupacot pillantott meg. Azonnal felismerte a levágott hosszú, hullámos hajtincseimet, amelyek eltakarításra vártak. A látvány sokkolta. A következő kép, amit meglátott, egy turbános fej volt. Élettelenül feküdtem az ágyon. Egy újabb mentőt vártak, mert át kellett engem szállítani egy másik kórházba. Itt nem működött a CT-berendezés, aminek használata ilyen helyzetben elengedhetetlen, hiszen ez a leggyakrabban elsőként választott képalkotó vizsgálat.

A kórházban kiderült, hogy az orvos barátunk szándékosan hallgatott az állapotomról. Meg akarta kímélni aput a rossz hírtől, inkább megvárta, hogy személyesen találkozzanak. A kiérkező mentő végül szirénázva robogott tovább velem.

Közben megtudták, hogy anyu szerencsésebb volt, ő eközben már a kórház rideg falai között, a traumatológián ébredezett.

A MEGSZAKADT FÉNY…

Én azonban még hosszú hónapokig nem tértem magamhoz. Arra sem volt lehetőségem, hogy az élet és a halál, a tudat és a tudat nélküli létezésen elmélkedjek, mert ezek a gondolatok számomra nem léteztek ebben az időben.

A mély sötétség lassan, de elkerülhetetlenül magába szippantott, elválasztott a világ zajától.

Ebben a titokzatos térben, amit a vasúti baleset idézett elő, egy láthatatlan határvonalon lebegve, a valóság és a semmi közötti üres térben találtam magam. Ott, ahol az érzékek és a tudat már nem találkoznak. Ahol nincsenek hangok, nincsenek színek, csak a végtelen csend van. A napok, a hetek és a hónapok észrevétlenül szaladtak el mellettem. Pedig valójában sehol nem jártam. Az öntudatlan időszakban az élet szünetgombja minden belső utazást, minden mély gondolatot felfüggesztett.

El sem tudom képzelni, milyen emberfeletti erő kellett ahhoz, hogy anyu és apu erősek legyenek és kitartsanak. Amíg én a semmi közepén lebegtem, ők küzdöttek a valósággal, a reménnyel és a tehetetlenséggel. Próbáltak erősnek maradni mindannyiunkért. Ebben a titokzatos zónában, a valóság és a semmi közötti üres térben vártam, hogy a lámpa újra zöldre váltson, és ők voltak az én horgonyaim, akik megakadályozták, hogy teljesen eltűnjek.

Nagyon érdekelt, hogy szüleim hogy birkóztak meg ezekkel a drámai pillanatokkal. A történtekről később sokat beszélgettünk. Amikor anyu magához tért, azt sem tudta, hol van, és hogy került a kórházba. Rengeteg nyugtatót kapott. Az orvosok azt mondták neki, hogy alszom. Nem sejtette, hogy ez az alszik valami egészen mást jelent. Lényegében fel sem fogta a történteket. A szorongáscsökkentők megtették a hatásukat, pihent, hiszen ezzel nyugtatták. Kacarászva örült annak, hogy nincs nagy baj.

A látogatóknak megtiltották, hogy a balesetről beszéljenek neki, meg sem szabadott említeniük. Akiről feltételezték, hogy elkotyoghat valamit, azt be sem engedték hozzá. Bizonyára nagy erőfeszítést jelentett a látogatóknak, hogy hallgatniuk kell a történtekről, és látniuk kell anyu jókedvét, nyugalmát. Az orvos azt tanácsolta apunak, hogy a balesettel kapcsolatos valóság feltárásával várjanak egészen a felépüléséig. Hogy igazuk volt-e? Ki tudja? Minden bizonnyal a legjobb döntés ez volt.

El sem tudom képzelni, mi játszódhatott le apu lelkében, aki a két kórház és két város között ingázott. Az egyikben értem rettegett, a másikban pedig anyut kímélte a rossz hírtől.

Apu részletesen elmondta, hogy pontosan hogy zajlottak le a kezdeti események.

Az életemért való küzdelem már a szállítás alatt megkezdődött. Újraélesztettek. Stabilizálták az állapotomat, de a lépem leszakadt, tüdőproblémák jelentkeztek. Ekkor már az előkészített műtőben két elismert idegsebész várta a mentő érkezését. Hosszan harcoltak az életemért. A nagy ütközés következtében az agyi sérülésem kritikus volt. Az erős ütés hatására az agyam elmozdult, és a koponyához csapódott. Ilyenkor a koponyaüregben vérzés léphet fel – magyarázták később az orvosok. A neurológiai vizsgálat eredményei kimutatták a koponyaüregi vérzést, amit műtéti úton szüntettek meg.

A műtét után apu megkérdezte az orvost, mennyi esélyem van az életben maradásra. Nem sok jóval biztatták. Sajnos, az őszinte válasz így hangzott: Az esély nagyon kicsi. Egy édesapának ezt hallani olyan fájdalmas volt, mint egy éles késszúrás a szívébe. Azonban nem adhatta fel a reményt, szükségem volt rá, hogy erős maradjon értem. Az orvosok nem ismertek engem, nem tudhatták, hogy az élni akarásommal hegyeket lehet mozgatni.

Van ennek a történetnek egy komoly lélektana is. Apu fájdalmát az a mindennapi esemény is növelte, hogy a síneken, ahol a baleset történt, újra és újra át kellett haladnia, holott még minden bizonytalan volt. Bátorságát naponta bizonyította.

Anyu csak elismeréssel emlékszik vissza. Azt mondja, hogy még most, utólag is nehéz ép ésszel felfogni, hogy milyen terhet kellett apunak cipelnie. Nem mondhatta el anyunak az igazságot, hogy az ő hibájából történt a baleset, és én az életemért küzdök. El kellett játszania, hogy minden rendben. Elképzelni sem tudom, milyen lehetett számára minden egyes nap kegyesen hazudni, miközben belül ő maga is darabokra tört. Azt láthatta, hogy anyu türelmetlenül, kétségbeesve várta rólam a híreket, az alszikot már nehéz volt bizonygatni. Én azt gondolom, hogy apunak egyensúlyoznia kellett a saját érzelmei, a kétségbeesés és a remény között, miközben próbálta fenntartani a látszatot és erőt adni anyunak. Mindig is erős támasza volt a családnak, de akkoriban olyan szerepet kellett betöltenie, amire lehetetlen előre felkészülni.

Anyu előtt erősnek kellett mutatkoznia, elrejtve a félelmeit és a fájdalmát, hogy a felépülésben ne terhelje őt. Megtanulta az élet egyik legnehezebb leckéjét: a reményt sosem szabad feladni.

Az agyműtét után szüleimre nehéz napok vártak. A műtőből lélegeztetőpalackkal vittek át az intenzív osztályra. Aztán újabb probléma lépett fel: nem indult el a légzésem. Majd, amikor mindenki örömére elkezdtem lélegezni, leállt a vesém működése. Napokig tartott az élet és halál közötti lebegésem.

Még most sem tudom hűen visszaadni szavakkal azokat az érzéseket, amiket akkor éltek át, ugyanis a szavak csak hamisan tudnák lefesteni a kétségbeesés legmagasabb fokát. Örökkévalóságnak tűntek a percek.

A kórház és a reménytelenség közötti ingázás napokig eltartott. Apuban a lelket két barátja tartotta, akik együtt izgultak vele a műtét alatt is. Nagyon sokat jelentett ez számára, mert így könnyebben tudta elviselni a fájdalmat, és nem érezte a késztetést, hogy elmeneküljön. A napok összemosódtak, és a külvilág eseményei távolinak és jelentéktelennek tűntek.

Papika és mamika, akik szintén nagyon aggódtak, támaszt jelentettek számára ebben a nagy zűrzavarban.

A munkahelyén megértették a helyzet súlyosságát, mentesítették őt a munka alól. Az élete egyetlen kérdésre szűkült: az én állapotomra és anyu felépülésére.

Azt, hogy éppen mire érkezik a kórházba, sohasem tudhatta. Körülöttem zajlottak az események, nem működött a vesém, aztán ez javult, de akkor újabb gonddal kellett szembesülnie.

Az orvosokat sem engedtem unatkozni.

Három kritikus nap után aztán mégis az életet választottam.

Lekapcsoltak a gépekről.

Felébredni azonban nem volt kedvem.

Anyu szerint olyan voltam, mint a mesebeli Csipkerózsika.

A MÉLY CSEND…

Feltételezhető, hogy az álmom gyógyító ölelés, egy csendes menedék, ahol kipihenhetem a fájdalmat, és erőre kaphatok. De ami velem történt, az messze állt a mesék varázslatos világától. Ez az álom sötét volt, mély és félelmetesen valóságos. Nem volt benne semmi nyugtató vagy békés. Ez nem volt a pihenés vagy a feltöltődés állapota; ez egy kényszerű visszahúzódás volt a tudat mélyére, ahová a külvilág hangjai nem hatolnak be.

Ez a helyzet nem volt más, mint egy mély, tudat nélküli állapot, ahol az életem egy vékony szálon függött. Az agyam, ez a bonyolult és érzékeny szerv, zavart szenvedett, és ezzel engem egy olyan térbe taszított, ahonnan a visszatérés bizonytalan.

Kóma.

A kóma nem csupán alvás; ez egy harc az életért, ahol minden pillanat számít, és ahol az agy próbálja újra megtalálni az utat a tudatosság felé.

Az orvosok, ezek a hősök fehér köpenyben, óráról órára, napról napra álltak őrt az ágyam mellett, figyelték az életfunkciókat, azokat a létfontosságú jeleket, amelyek arra utaltak, hogy a csata még megnyerhető. A monitorok csipogása és az infúziók csepegése vált az életünk részévé, minden egyes kis változásban reményt vagy aggodalmat találva. A látvány, ahogy ott feküdtem a kórházi ágyon, a gépek és csövek hálójában, mozdulatlanul, egy szülő számára elképzelhetetlenül fájdalmas. A szüntelen aggódás közben minden kis változás reményt jelenthetett.

A kórházi szoba steril légkörében, a gépek monoton zúgása mellett, apu számára, amikor anyu egy másik kórházban fekszik, az idő olykor megállt. A napok összemosódtak, és a külvilág eseményei távolinak és jelentéktelennek tűntek.

Küzdelem, várakozás, remény.

Az orvosok azt tanácsolták, hogy beszéljen hozzám, olvasson fel az egyik kedvenc könyvemből. Akkoriban ez a Harry Potter és a bölcsek köve volt. Miután megkaptam, faltam a történetet. Miért tetszett olyan nagyon? Harry Potter egy magányos kisfiú, aki megtudja, hogy varázslatos erő lakozik benne. Bekerül a varázslóképzőbe, megismerhetjük a többi karaktert és a seprűnyélen játszott labdajátékot, a kviddicsezést. A regény varázslatos világa teljesen lenyűgözött. De ki ne szeretne varázsolni? Apu olvasta nekem minden nap.

A szüleim mindvégig talán abban reménykedtek, hogy engem is vissza tudnak varázsolni a tudatos életbe. Sajnos, nekik nem volt varázspálcájuk.

AZ ÉLET TÖRÉKENY SZÁLAI…

Miután anyu kulcscsontját sikeresen megműtötték, és felépült, hazaengedték a kórházból.

A lakásba lépve gyanútlanul azonnal engem keresett, de én nem voltam sehol. Apu ekkor leültette őt, és könnyeivel küszködve elmondta az igazságot. Anyu akkor tudta meg, hogy valójában mi történt ott a síneken. Semmire sem emlékezett. Értette apu minden szavát, de képtelen volt felfogni. Hogyan is lehetne feldolgozni egy ilyen helyrehozhatatlan helyzetet? Sehogy. Megértette, hogy hibázott. Összeroppant. Elképzelni sem lehet ezt annak, aki sosem tapasztalt hasonlót. Baleset volt, igaz, de anyu számára ez nem volt vigasz.

Azonnal látni akart engem, miközben belül tele volt kérdésekkel: Hogy tehettem ilyet? Miért nem láttam a fényjelzőt? Miért nem láttam a mozdonyt? Miért maradtam a síneken? Bűntudata egyre erősebb lett, de azt is tudta, hogy szükségem van rá.

Később beszélgettünk erről. Biztos volt abban, hogy a balesetet sosem fogja tudni magának megbocsátani. Az én hibám volt, mindannyian hibázunk, de vannak hibák, amelyek súlya egy életen át velünk marad, mondja.

Megértettem anyut. Tudom, hogy az ember nem cipelheti örökké a múlt terheit, le kell tennünk azt, és tovább kell lépni. Vannak helyzetek, amikor a hibák feldolgozása mindenkinél más és más. Nehéz ez, főként akkor, amikor egy pillanat alatt válik minden bizonytalanná az életben.

Anyu mesélte, hogy amikor először meglátogathatott, és meglátott, ahogy fekszem a steril, fehér falakkal határolt kórteremben, úgy érezte, mintha a talaj elveszett volna a lába alól. Ott feküdtem az ágyban, olyan törékenyen, mintha egy fuvallattal el lehetne fújni. A fejemen lévő kötés olyan volt, mint egy turbán. Békésen aludtam, mintha csak mély álomba merültem volna. A látvány szomorú volt, nagyon szomorú. A csendet csak a gépek búgása törte meg. Tudatosította, hogy az életünk egy pillanat alatt tört darabokra. A fájdalom, amit érzett, szavakkal leírhatatlan. Bizonytalanság és tehetetlenség uralkodott el rajta, szinte fojtogatta. Anyunak apu adott erőt ahhoz, hogy reményteljesen folytassák a közös utat. Értelmetlen lett volna önvádolásba süllyedni, annak nem volt helye. Az egyetlen dolog, ami számított, én voltam.

Az a gondolat, hogy előfordulhat, hogy sosem hallják újra a nevetésemet, vagy nem ölelhetnek újra, szívszorító volt számukra. De a hit, hogy vissza tudok jönni ebből az állapotból, erőt adott nekik. Minden nap, minden órában az én visszatérésemre összpontosítottak.

Az orvosok és nővérek elkötelezettsége és törődése számukra megnyugtató volt, de a végső eredmény iránti aggodalom mindig ott lappangott a szívük mélyén. Ültek az ágyam mellett, beszéltek hozzám, meséltek nekem a mindennapi eseményekről, az iskolámról, a barátaimról, sőt még a kiskutyámról is. Nem tudhatták, hogy hallom-e, értem-e mindezt, de őrizték a reményt. Reménykedtek abban, hogy a szavakba sűrített szeretet elér engem, és valahonnan mélyről visszahoz.

Drága szüleim gyakran emlegették, hogy rettenetesen hiányolták az én kerek kacajomat és csacsogásomat.

KÓMA

MÉLY, MEGFOGHATATLAN CSEND. NÉGYBETŰS BIZONYTALANSÁG…

Amikor az orvosok először közölték a családommal azokat a rideg szavakat, hogy nem tudják megmondani, mikor térhetek vissza közéjük, ha egyáltalán visszatérek, összeroppantak. Talán az a legfájdalmasabb, amikor az orvos szemében egy szülő csak bizonytalanságot lát.

Milyen lehetett ezt hallani? Nem tudhatom.

A kóma egy rejtélyes állapot. Ismeretlen világ. Azt tudták, hogy az agy károsodásának mértéke döntő tényező, de a remény szikrája mégis élt bennük.

Az orvosok próbáltak magyarázatot adni arra, hogy miért nem ébredtem fel, holott az alapvető életfunkciók működtek. Nagy kérdés volt, hogy miért nem reagálok a külvilágra, és miért nem érzékelek semmit. Talán egy olyan helyre szorultam, ahol jobban éreztem magam.

Szüleim reménykedtek, vissza akartak hozni ebből a másik világból, megtalálni tudatom rejtett zugát, de semmi sem ért el engem még nagyon sokáig.

Régen, amikor még az orvostudomány nem tartott ott, ahol ma, egy ilyen állapotban lévő beteg esélyei csekélyek voltak, a kóma halálos ítéletet jelentett. A betegek ki voltak szolgáltatva annak, hogy meddig tudták őket táplálni, ápolni, és általában rövid időn belül elhunytak. Hippokratész, az ókor nagy orvosa, a kómát kórosan mély álomnak nevezte. Az én esetemben inkább egy mély csend volt. Mozdulatlan, békésnek tűnő csend.

Ma már tudjuk, az orvostudomány fejlődése óriási előrelépést jelentett az ilyen állapotban lévő betegek túlélési esélyeire nézve. A modern gépek és kezelések, amelyek engem körülvettek, jobb eredményekre adtak reményt. Az agyképalkotó technikák, a lélegeztetőgépek, mindezek az eszközök hozzájárulhattak ahhoz, hogy talán egy nap visszatérek. Később már én is megtudtam, hogy az agy rugalmas, képes alkalmazkodni, és bizonyos funkciókat átadni egészséges területeknek. Mindez szüleimnek némi vigaszt nyújtott, és erőt adott a hosszú és bizonytalan úthoz. A bizonytalanság kétségbeejtő, hiszen a létezés még nem élet.

Az élet során találkozunk szomorúsággal, de a kóma mintha egy mélységes sötét verem lenne. Ebből az állapotból a beteg vagy felépül, vagy elveszítheti magát a sötétségben.

A károsodott központi idegrendszer nem gyógyítható, de rendelkezik tartalékokkal, a sérült idegpálya feladatát egy másik veheti át. Az agy rugalmas, képes újraindulni még a kóma után is.

Szüleim gyakorlatilag semmit sem tudtak a kómáról, ezért gyakran faggatták az orvosokat. Az orvos elmondta, hogy súlyos agysérülés következtében kómás állapot általában valamilyen idegrendszeri sérülés után lép fel. A balesetnél erős ütés érte a fejemet, valószínűleg az agytörzs sérült, ezért annak ellenére, hogy a műtét sikeres volt, nem ébredtem fel. Elmagyarázta, hogy a túléléshez szükséges funkciókat az agytörzs, az ide tartozó neuronok szabályozzák: például a vérkeringés és a légzés felsőbb központjai helyezkednek el itt, valamint a reflexes működéseket is irányítja, a köhögést, a tüsszentést, a nyelési és a szemhéjzárási reflexet. Szüleimet arra kérte, hogy türelmesen és bizakodva várjanak a fejleményekre. A lényeg, hogy a légzés és a szívverés ezáltal egy folyamatos működést jelent, függetlenül attól, hogy ébren vagyunk-e vagy alszunk. Nálam ez azt jelentette, hogy egy átmeneti zónában lebegtem, élet és halál között.

Lehet ez halál előtti állapot, de lehet egy megváltozott élet kezdete is.

Életben maradtam, szüleim számára ez volt a legfontosabb.

Készen álltak mindent megtenni azért, hogy visszahozzanak a kómából. Nem hagyhatták, hogy azok a semmihez sem hasonlítható érzések, amit az esti lefekvés előtti ölelések, puszik és a közös nevetések, csacsogások jelentettek, csak úgy eltűnjenek az életünkből.

Fel kellett készülniük egy megváltozott életre.

Rettegtek, de ahogy mondták, a szívük mélyén tudták, hogy nagy harcos vagyok. Mindig is kíváncsi voltam a világra, tele energiával és nyitottsággal. Bár a bizonytalanság sötét árnyéka mindig velük volt, sosem adták fel a reményt.

Bíztak benne, hogy visszatérek hozzájuk.

Ebben a kiszámíthatatlan világban, ahol minden egyes napért harcolnunk kell, sajnos nem mindenki kapja meg ugyanazt az esélyt az életben maradásra. Van, aki már a születése óta küzd a túlélésért, míg mások egyetlen rosszul időzített pillanat miatt kerülhetnek élet-halál közötti helyzetbe.

Az élet végállomása a halál, egy olyan esemény, amiről keveset tudunk, és ritkán engedjük meg magunknak, hogy elgondolkodjunk rajta. Gondolni arra, hogy egy pillanat alatt minden megváltozhat, minden megszokott eltűnhet, szinte felfoghatatlan. A balesetek hirtelen történnek, és következményeik igen változatosak lehetnek. A sérülések mértéke eltérő, és nemcsak fizikai, hanem pszichológiai hatásai is lehetnek. Az én helyzetemben hosszú távú egészségügyi következményekkel kellett számolni, ami mélyen érintett mindenkit a családban.