AMTAK E-KÖNYVEK

Móra Ferenc

Napok, holdak, elmúlt csillagok

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-59-4

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér többezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

AMTAK E-KÖNYVEK

Móra Ferenc

Napok, holdak, elmúlt csillagok

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér többezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Napok, holdak, elmúlt csillagok.

Tartalom

Napok, holdak, elmúlt csillagok.

A JÓ ÖREG DUGONICS

RÉGI ASSZONYOKRÓL

KOPOLYAKÚT

...SZÓT KÉRT EGY FIATAL HUSZÁRKAPITÁNY...

PETŐFI-MORZSÁK

BOLOND ISTÓK

VAN-E PETŐFI-KULTUSZ?

KERTBENY

EMLÉNY

A SZABADSAJTÓ RABJA

MAGYAR NYELVMESTER BÉCSBEN

A VÁRMEGYE EMLŐI

KI ÍRTA AZ EMBER TRAGÉDIÁJÁ-T?

ARANY-EMLÉKEK

JÓKAI

A LÁTHATATLAN EMBERNÉL

GÁRDONYI ISMERETLEN MUNKÁI

DON VIGOLE

ÉLŐFA ÜNNEPÉN

A KÖLTŐ

ÉNISZ-TENÖM, JÓISZ-TENÖM

A HALHATATLANSÁG KÖRÜL

TÖMÖRKÉNY

STEINGASSNER A POSZTON

A LEGOKOSABB MAGYAR EMBERRŐL

AZ ÉGIG ÉRŐ DIÓFA

KEDVES ÖREG ÁRNYAK

UTOLSÓ LÁTOGATÁS A VÁRÚRNÁL

A JÓ ÖREG DUGONICS

A jó öreg Dugonics hírül se olyan öreg még, mint ahogy gondolják, akiket megbuktatnak belőle, és mindenesetre sokkal fiatalabb, mint amilyenek mink leszünk kétszáz éves korunkban - az öreg Dugonics nekem szívbeli ügyem egy kicsit. Az első olvasmányom, amire a Bibliám, meg a katekizmusom után visszaemlékszem - az olvasókönyvet tökéletesen kirostálta az idő az emlékezetemből - Dugonics kétkötetes regénye volt, Héliodórosz elrongyollott történeteiből újra szabott és varrt Szerecsenek. Nem bánom, ha azt mondják is rám, hogy meg is látszik rajtam, azért mégse szépítem a dolgot, elmondom, ahogy volt.

Lehetett a mi gerendánkon más szívreható olvasmányokat is találni - én is fölértem, ha a kisszéket föltettem a nagyszékre. Ott volt az 1879-ből való Lidérc-naptár is, egyben családi krónikánk, mert a tiszta lapjára, a százesztendős jövendőmondó után oda volt jegyezve, sokkal emberhez illendőbb írással, mint az enyim:

- Júli 14-én vettem két malacot.

- Júli 19-én Ferenc fiam született.

Aztán ott volt Bertalanfy Pál jezsovitának a könyve is, a Világnak két rendbéli rövid esmérete, ezer oldal körül lehetett, és csak szétnyitva fért el a gerendán ez a rövid esméret, ami a maga korában, Mária Terézia idejében, a java tudós munkák közé tartozott, de még az én időmben is sok tanulságot lehetett belőle meríteni.

Családi könyvtárunk állományába tartozott továbbá a Szent István Társulat Magyar Encyclopaediájá-nak nem tudom hányadik füzete, amelyben a Janka nevű királynők foglaltatnak és a Victor Hugo Nyomorultjainak az ötödik könyve, az előtte járó négy és az utána következő húszegynéhány könyv nélkül. Hát én ezt mind elolvastam legalább kétszer, ami nagyon szép teljesítmény volt az én hétesztendős szívemtől, de a Szerecsenek-et elolvastam ötször, és azt hiszem, e tekintetben én vagyok az egyetlen ember a világegyetemben, és talán nem is lesz párom világ végezetéig.

Nem állítom, hogy Dugonics regénye döntő befolyással volt életemre, s hogy anélkül én most nem volnék jó öreg vidéki író, aki még ma se jött rá, mi végre van ő a földön, hanem volnék elégedett és kigazdult szűcsmester a kiskunok földjén. Ez, ha lappangana is benne némi igazság, mégis túlzás volna. De az bizonyos, hogy ez volt az első nyomtatott könyv, amely ámulatba ejtett, álmodozásra kapatott, és olyan szépségeket láttatott velem, amikkel nem találkoztam se az udvarunkban, se az utcánkon, se a szőlőnkben. Nem azt mondom, hogy aztán különb költői szépségekkel is nem találkoztam, mint aminők a Szerecsenek-ben kínálkoznak, sőt azt is megvallom, hogy merő kegyeletből azóta se olvastam el a szép Chariklea történeteit - de azért a jó öreg Dugonicsra ma is, elfehéredett hajjal és elsötétült szívvel, épp olyan meghatottan gondolok, mint az első tanítómra és ez az oka, hogy az irodalomtörténeti adatokon kívül azt is megpróbáltam összeszedni, ami emberi adatot találhattam Dugonicsról. Nem sok, amit találtam, de nagyon jellemző.

Az első az, hogy a matematika egyetemi tanáráról - mert András tisztelendő tudvalevően a tudákosság királyi tanítója volt a budai tanulmányoknak királyi mindenségében - ez a szokásmondás járta a maga idejében: Dugonics András szegedi gulyás, goromba, mint senki más. Csak ehhez hozzá kell tenni, hogy ezt a kvalifikációt András tisztelendő nem a szegény polgárok gyerekeitől kapta, hanem azoktól a gróf úrfiaktól, akik elejbe jártak az egyetemen. A másik az, hogy András tisztelendőnek volt egy szelídített sánta varjúja, amelyik eltanulta tőle a krákogást és gyakran produkálta is. Ilyenkor az öreg úr mindig földerült és megfenyegette az ujjával a csúfolódó madarat.

- Elhallgass, ebadta fattya!

Ez persze nem olyan életrajzi adat, amiért a Magyar Tudományos Akadémia aranyat adna. De kézzelfoghatóvá teszi az ember előtt azt a különbséget, amit az iskolás irodalomtörténet úgy fejez ki, hogy "népies iskola", meg "nyugat-európai iskola". Mert azt még csak el tudom képzelni, hogy Kazinczy Ferenc is krákogott reggelenként a slafrokban, de azt már nem, hogy házimadarának varjút tartott volna Széphalmon filoméla helyett. De ha megesett volna is vele ez a barbárság és őt is kicsúfolta volna a varjú, bizonyosan így pallérozta volna meg az erkölcsét:

- Hah, setét szárnyas, mikor szünteted már kellemtelen hangzatid?

A harmadik emberi dokumentumot szegedi szájhagyomány tartotta fenn. E szerint a nyugalomba vonult királyi oktató sokszor kisétált errefelé a Tisza-partra, s elnézte, hogyan terelgetik át a hajóhídon a Bánátból a címeres gulyákat. Ha kedve szottyant, beszédbe is ereszkedett a hajcsárokkal. Például így:

- Honnan jönnek kendtök?

- Makórul.

- Hát aztán hagytak-e még ott sok marhát, vagy mind átjöttek?

- Jutott is, maradt is.

- Hát aztán merrül hajtják a legtöbb marhát Szegedre?

- Mikor hogy, nem lehessen azt tudni.

- No de mégis?

- Tán Vásárhelyrül - vélte az egyik.

- Kikindárul - mondta a másik.

- De bizony Szabadkárul - erősködött a harmadik.

- Szamarak kendtök - nevette el magát András tisztelendő. - Hát még azt se tudják kendtök, hogy a legtöbb marhát hátulról hajtják?

Ezt a tréfát már nem a királyi oktató csinálta, se nem a regényíró, hanem a Magyar példabeszédek és jeles mondások összegyűjtője.

*

Az irodalomtörténet éppen csakhogy megemlíti ezt a kétkötetes munkát, az én véleményem szerint András tisztelendőt ez a könyve teszi halhatatlanná. Ami egyebet írt, az már régen ereklyévé száradt minden, ez a gyűjtemény máig is virágoskertje nyelvünk szépségeinek és András tisztelendő magyarázataival kenyereskosara a humornak.

Hogy hullajtós lehet már rajta a virág és állott benne a kenyér? Kinek hogy. Néhol úgy tetszik, mintha András tisztelendő a maga idejében nem lett volna olyan aktuális, mint később. Mert az bizonyára minden időkben igazság volt, hogy "a túróval a rossz káposzta is jó", ahol túró alatt a szenvedelmesen turkáló disznó értendő. Az is általános érvényű igazság, hogy az az igazi rossz bor, amit ha beleöntenének a marhába, nagypénteken meg lehetne enni hal helyett, úgy meghűlne ijedtében a vére. Hát igazán soványnak kit lehet mondani? Azt, aki "olyan sovány, mintha csak egy szál bele volna, de az is meg lenne vakarva". Hát amikor ezt leírta András tisztelendő, akkor a jövőbe nézett. Az ő idejében nem szaladgáltak ilyen ideális soványságok a korzón.

Abban is mintha volna valami előreérzés, mikor azt a közmondást magyarázza, hogy "rossz szomszédság török átok", ő még abban a formában ismeri, hogy "hamar fejére telt a török átok", s azzal magyarázza, hogy mikor kitettük a szűrit a török testvérnek, azzal búcsúzott tőlünk:

- Csak énnálam rosszabb szomszédot soha ne adjon nektek Alláh!

András tisztelendő nem csinál belőle titkot, hogy itt az osztrák sógorra céloz. Könnyebb a májának, ha megcsördítheti felé az ostorát. Például egy jegyzetben azt mondatja valami osztrák generálissal az elfogott török bégnek:

- Kutyahitű, kétszer is elkergettünk benneteket Bécs alól.

- Igen - bólintott vissza a bég -, de ti sohase fogtok odáig eljutni, hogy mi Konstantinápoly alól kergethessünk el benneteket.

Valamikor még az ántivilágban volt a szegedi franciskánusoknak egy Préda nevű szolgájuk, aki abban a hírben állt, hogy egy kicsit "félre van csúszva a deszkája", vagyis hogy "tejnek nézi az oltott meszet", azaz olyan "többel jó ember", egyszóval, hogy "nincs ki nála a négy fertály". Hát ez a Préda azt hallotta egyszer a prédikációban, éppen a gvárdiántól, hogy a gondolat egy a cselekedettel, amit ő ugyan nem egészen értett meg, de azért nem is sokat töprengett magában rajta, hanem elhitte igről igre, mert a gvárdián mondta. Márpedig annyit Préda is fölért ésszel, hogy amit a gvárdián mond, az Szentírás.

Történik azonban, hogy a szérűskertben a barátok szénakazlát kikezdi vala a beszabadult csorda. Megjelentik a dolgot a gvárdiánnak, és tanácsolják neki, hogy árkoltassa körül a kazlat, míg nagyobb baj nem lesz. A gvárdián hívatja a szolgát és megparancsolja neki, hogy árkolja körül a kazlat a szérűskertben. Szót is fogad a jámbor, amennyiben mindjárt kiballag a szérűskertbe, ott befekszik a kazal hűvösébe, föl se kel estig, s csak vacsoraidőjére ballag vissza a zárdába.

- No, Préda, körülárkoltad a kazlat? - kérdi tőle a gvárdián.

- Körül ám, gárgyán atyám - jelenti a szolga -, körül én úgy, hogy kívánni se lehet jobban.

Megnyugszik a gvárdián, el is felejti a dolgot, mikor pár nap múlva újra hírt hall a szérűskertből. Úgy beleszabadultak a bikák a kazalba, hogy már csak itt-ott van belőle, legalább azt a kicsit kellene körülárkolással megmenteni az eklézsiának.

Nem szól a gvárdián semmit, csak magához inti Prédát, mén vele a szérűskertbe, s akkor veszi fogtomra, mikor a maga szemével föltekinti a helyzetet.

- Ejnye, te lator, az ördög cifrázza ki a füled gombját, hát így árkoltad körül a kazlunkat? Hiszen hozzá se nyúltál az ásóhoz, te ország hazugja!

- Nini, atyám - méltatlankodik Préda -, hát nem azt tanította a prédikációban, hogy a gondolat egy a cselekedettel?

- Hát aztán?

- Hát úgy körülgondoltam én a kazlat, mint a parancsolat.

Félrehúzza a száját a gvárdián bosszús nevetéssel, aztán ahogy hazaérnek, egy kulacs bort akaszt a nyakába Prédának, a markába pedig levelet nyom.

- Szedd a tenyeredbe a lábad, keresd meg a városházán a perzekútorok hadnagyát, add oda neki a kulacs bort, meg a levelet, abból majd kiolvassa, mitévő legyen.

Meg is indul Préda a levéllel, el is jut a palánkba a piarista iskoláig, talál a sövény mellett néhány szürenkező deák gyereket, odaadja nekik a levelet, nézzék csak meg, mi van abban?

Hát abban az volt, kapassa le a hadnagy Prédát a tíz körméről, vágasson rá huszonöt pálcát, s az igazságszolgáltatás díjában fogadja szívesen a kulacs bort.

- Hej, a teremburáját! - vakarta meg Préda az üstökét, megértvén, hogy itt több, mint főbenjáró dologról van szó. Most mi lesz már ebből?

Az lett biz abból, hogy a deákokkal együtt megitta a bort, aztán visszabandukolt a zárdába, tapogatván magát ott, ahol leggömbölyűbb, s úgy rakván a lábait, mint akit nagyon elvertek. Nagy gaudium lett ebből a barátoknál, egész a komplétáig nevették, hogy lám, ugyan eljáratták Prédával a lapockás táncot.

De a legjobbízűt mégiscsak Préda nevette befelé, hogy íme, milyen szépen körülgondolta ő nemcsak a szénáskazlat, hanem a huszonöt botokat is.

Azóta szokásmondás Szegeden az olyan emberről, aki nem egészen azt csinálta, amit rábíztak, hogy körülgondolta, mint Préda a kazlat.

*

Amit most kiszedegetek Dugonics közmondásaiból, azt csak a szegedi nemzetnek ajánlom, amely, tartok tőle, nemigen tud többet Dugonicsról, mint hogy szobra van neki és teret neveztek el róla. Ugyan azt se csodálnám, ha valamelyik hun utód azt tartaná, hogy az öreg pap szobrát arról a térről nevezték el, amelyiket őriz. Minden kitelik mitőlünk, szittyáktól. Néhány esztendővel ezelőtt egy orosházi polgárt megkérdeztem, hogy ki volt az a Táncsics, akinek az utcájában az ő háza van?

- Tudja a Jézus - vont vállat. - Alighanem ebbe az utcába való volt ő is, ha már erről az utcáról nevezik.

Nem akarta elhinni, hogy az utcát nevezték el az emberről, s amikor az én kedvemért elhitte, úgy rémlett neki, hogy ez a Táncsics valami főispánféle lehetett, de az is lehet, hogy luteránus pap volt.

Megérdemli ez a Dugonics, hogy jó szívvel legyen hozzá a szegedi ember. Először azért, mert Juhász Gyula előtt ő volt az egyetlen nagy magyar író, aki Szegeden született. Másodszor azért, mert minden írása tele van szegedi ízzel, színnel, s nem ő tehet róla, hogy a mai szegedi se ezt az ízt, se ezt a színt nemigen érzi már a magáénak.

Például ki tudja már azt, hogy százegynéhány évvel ezelőtt a kistermetű asszonyszemélyre azt mondták Szegeden, hogy Kis Pista leánya? Ugyan mért mondhatták? Azért - magyarázza Dugonics -, mert Kis Pista leánya olyan mikulamáknyi kicsi volt, hogy a hangya egyszer sajtkukacnak nézte és elcipelte.

Hát az mi lehetett, amiről azt tartotta a szokásmondás, hogy kisebb az Erzsók orránál? Az valóban nagyon kicsi lehetett, amint Dugonics magyarázatából kiderül:

- Kálmán Örzse orráról azt hírlelik: hogy csak helyét látták, hol kellett volna lennie.

A Hic Rhodus, hic salta latin közmondás, amelyhez meglehetős közismert történet fűződik, magyarul annyit tesz:

- Itt van Rhodus, itt ugorj! - s ezzel az olyan embert pirították meg, aki szeretett nagyot mondani, ami se száz évvel, se kétezer évvel ezelőtt nem volt ritkaság. Dugonics szegedi változatát is ismeri a közmondásnak - Itt van Buda, itt hegedülj! -, s a következő történetet közli hozzá. (Azt is mondhatnám, hogy költi, de csak nem bántom meg hitetlenkedéssel az öregurat? Különösen mikor olyan hiteles tanúra hivatkozik, mint önmaga.)

- Midőn az 1790-ik esztendőben a magyar Banderisták őrzötték Budán a Szent Koronát, és egyszersmind diéta is lenne, mindenfelől összejövének a muzsikáló cigányok, és a hallgatókat igen gyönyörűen mulatták. Egy a többi közül azt mondotta (fülem hallatára) Szegeden: hogy nálánál nem volt légyen jobb hegedűs egész Buda városában. A mellettem ülő úr, kinek nemigen teccett lusta muzsikálássá, azt mondá néki:

- Itt van most Buda, kutyavér, itt hegedülly.

A bicskás elnevezés megvolt már Dugonics idejében is, s akit úgy tiszteltek, azt már akkor se igen tekintették a társadalom oszlopának.

- Bicskásoknak hívják Szegeden az olyan tolvajokat - magyarázza a főtisztelendő -, kik vásároknak üdejükben a zsebekbe kotorásznak, és más aprólékokat is lopnak. Egy ezen bicskások közül 1790-ben nagyon panaszolkodott az akkor felállott Banderisták ellen, kik a kurta mentét és dolmányt közönségesen behozták. Jobb volt, úgymond, midőn ezelőtt hosszú mentébe és dolmányba jártak az emberek, mert könnyebben a zsebükbe férhetett a becsületes ember.

Hogy a zákányos ember micsoda, azt igencsak egyformán tudjuk mindnyájan. Olyan nem egészen részeg, csak nyakban van egy kicsit, de még meg tudja különböztetni három ujját a két ujjától. A nyelvészek talán a szó etimológiájára is rájöttek már, s az nyilván nem az lesz, amit Dugonics gyanít. Ugyan ő nem is gyanítja, hanem állítja, hogy "Szeged városának Zákán pusztáján, egy híres csapszék vala régenten, melyben egész heteket vesztegettek a pásztor emberek. Így a henyélő iszákosokat zákányosoknak nevezték".

Nem tudom, járatos-e még a határunkban az a közmondás, hogy "nem úgy keresik a hatökröt" - én hallani sohase hallottam. Dugonics szerint "ez a szegedi polgároknak oktató szavok, midőn fiukat a kocsmából kitántorogni látják".

Hát azt hány szegedi ember tudja még, mi az a kompléta? Száz esztendővel ezelőtt még szegedi közmondás volt, hogy vége volt már akkor a komplétának is! Dugonics magyarázatképpen történetet is fűz hozzá, maga tapasztalásából. Alsóvárosi fuvaros hozta haza Pestről Szegedre, a jó embernek még reggel eleredt az orra vére, s azzal vigasztalta magát, hogy el nem áll az komplétáig se.

- Csak későn vettem észre - mondja Dugonics -, hogy az ember a Szürke Barátok mellett lakik, akik a vecsernye után completóriumot is tartanak.

*

Persze tréfabeszéd ez mind, annak vette András tisztelendő is. És amilyen simogató kézzel hívtam elő a kedves öreg árnyat szegedi földben vetett örökös ágyából, ugyanolyannal fektetem oda vissza. Talán egy kicsit duruzsolt is érte, hogy a jó puha ágyból, amelyet asszonyszemű nefelejcsekkel szeg be a tavasz, ide idéztem ezekre a lapokra. Engesztelésül legyen szabad ezt a kis dalt terítenem András tisztelendőnek többet már nem zavart álma fölé:

Itt született, itt a ház,
Kirepítő fészke;
Itt sütött rá legelőbb
Isten szemefénye.
A mi nyárfás homokunk
Terme néki bölcsőt
S az termé a kenyeret,
Amelyiken fölnőtt.

Miénk volt a miatyánk,
Mit gügyögött ajka
S a mese is, amivel
Altatá a dajka.
Mese, mese, meskete,
Régi daliákról,
Holdsugáron hattyazó
Tündérek taváról.

Akác mézes fürteit
Náddal itt sodorta,
Itt futott ki csigázni
Az Etelka-sorra,
Ódon templomunk kövén
Hullt először térdre,
Kegyes páterek tevén
Kezöket fejére.

Vadszegfüves fuvalom
Tanította dalra,
Makkos erdőnk rigója,
Búgó vadgalambja.
Pittypalattyos, pipacsos
Mezeink vetése,
Bíborkendős lányaink
Szeme nevetése.

Tiszánk vízin délibáb
Mosogatta lábát;
Az lengette előtte
Ősök fehér sátrát.
Felsőváros szigete
Liliomos, sásos:
Ott képzett meg előtte
A karjeli város.

A miénk volt, a miénk:
Szíve tüze, fénye,
Szókimondó beszéde
Magyar televénye,
Fajimádó hevület
Nyers-nyakas haragja,
Aranycsipkés bánata,
Mosolygós nyugalma.

A miénk volt s az maradt:
Mikor napja bágyadt,
Isten keze itt vetett
Teteminek ágyat.
Kegyeletünk fölötte
Rózsás selyemkendő
Álmodj szépet alatta,
András tisztelendő!

RÉGI ASSZONYOKRÓL

Igen, csakis régi asszonyokról szerkesztem ezt az írást. Mert mit tudhassak én, világtól elmaradt öreg könyvmoly létemre a mostani asszonyokról? Aztán meg próbálnám csak elmondani, ha mégis tudnék egyet-mást.

De a régi asszonyok körül való tapasztalatszerzések nincsenek tilalom alá vetve. Különösen, ha még azok körül se maga tapasztalkodik az ember, hanem olyan kipróbált kalauzba kapaszkodik, mint András tisztelendő. Értendő alatta Dugonics András, a kedves, öreg árnyék, aki sokat kísérget engem a szegedi utcákon, s akit én is sokat fölemlegetek. Például valahányszor kísérlet történik reggelenként abban az irányban, hogy tejtermékekkel szelídítsék az erkölcseimet, mindig ez a véghatározatom:

- Úgy kidobom, aki engem tejeskávéval akar megrontani, hogy hat háztetőn keresztül kiesik mellékalaknak a Dugonics-szoborhoz.

Ebben a sokat megismételt, de soha végre nem hajtott határozatban azonban senki ne lásson tiszteletlenséget. Ez csak annak a jele, hogy nagyon meghitt viszonyban élek András tisztelendővel, aki szegedi születés volt, ide tért vissza élete napáldozatán, s azt hiszem éjszakánként ma is leszáll a talapzatáról és fordul egyet-kettőt a piaristák háza előtt. Sőt kimondani is csak írásban merem, amikor nem tartózkodik körülöttem asszonyember látható formában.

Igenis, asszonyember. Ezt is András tisztelendőtől tanultam, hogy "néha az asszony is ember". Tudniillik olyankor, mikor messziről jön valaki asszonynép, s csak azt látni, hogy mozog, de azt még nem lehet kivenni, hogy szoknyában mozog-e, vagy nadrágban. Olyankor még az asszonyra is azt mondják a népek:

- Ímhol, amott jő egy ember!

Az őszön olvastam én ezt az ítéletet Dugonics egyetlen könyvében, amely túlélte az öreg piaristát, a Magyar példabeszédek és jeles mondások-ban. Ha énrajtam állna, nem az Etelká-t szemeltetném az iskolában a serdülő ifjúsággal, hanem ezt. Mert arra, hogy milyen a rossz regény, úgyis előbb-utóbb rájön mindenki, iskolai oktatás nélkül is - természetesen a regényírókat kivéve -, de annyi magyar humort és életbölcsességet az összes kötelező házi olvasmányokból nem lehet tanulni, mint a Példabeszédek-ből.

Például ki tudja azt a mai nemzedékből, hogy mért nem szerepelhetnek a misemondáskor asszonyok is, mint minisztránsok?

- Azért - mondja mosolyogva András tisztelendő -, mert a misében kilencszer fordul elő a Kyrie eleison, s mivel az elsőt a pap mondja, a kilencedik is az övé. De ha az asszonynak is megengednék a minisztrálást, akkor ő tizedik kireleizumot is mondana, mert az asszony mindig magának akarja az utolsó szót.

Nem utolsó dolog annak a szokásmondásnak az eredete se, hogy aklot ugrik, amivel a nagy erejű embert szokták dicsérni. Az egyszeri juhász is ilyen nagy erejű ember volt legénykorában. Ha farkas ólálkodott az akolban, egyszerre kiugrasztotta, maga is utánaugrott, s helyben is hagyta a botjával. Történt azonban, hogy a juhász is horogra került, feleséges ember lett belőle, s egyszerre nehezére esett neki a farkasregulázás. Kiugrasztani ugyan most is kiugrasztotta a farkast az akolból, de maga már nem bírt utána ugrani, csak úgy, a kerítés mellől fenyegette botjával az ordast:

- Várj, zsivány, várj, te is majd megházasodsz egyszer, és akkor majd elbánok veled, mert te se ugrálod olyan könnyen az aklot!

Az ám ni, most veszem észre, hogy ez a példázat nem is asszonyokról szól, hanem az emberekről. De csak egy-két lapot kell fordítani, s ott már az asszony csapja a levet.

Ezt ugyan mostanában inkább a férfiak gyakorolják a közszólás szerint, aminek így nem sok értelme van, mert mi nemigen szoktunk lé-csapkodással foglalkozni. A Dugonics idejében se a férfiak mestersége volt az, hanem az asszonyoké.

- Midőn a magyar asszonyok vagy hízelkedni vagy jó baráttyaiknak kedveskedni akarnak; őket ebédre híván, oly levessel szolgálnak, melybe tojássárgáját vervén, azt kanállal csapkodgyák, és ezt legjobbnak állíttyák. Mihelyt észreveszik tehát: hogy a' gazd'asszony csapja a' levet; tüstént észreveszik, hogy ezt nem ok nélkül cselekszi.

Nem hát, a régi asszonyok se tettek ok nélkül semmit se. Nagyon logikus volt minden tettük-vettük. A fiatal menyecskének rágurult az urára a teli hordó, és agyonlapította a jámbort. Sírt, rítt, jajveszékelt a menyecske, mert borzasztó szerette az urát. Álló hétig vigasztalta is a sok sógorasszony, komaasszony, mert attól féltek, hogy meghasad a szíve a fájdalomtól. Nem is ért szegénykének a vigasztalás semmit, nyolcadnapra elkeseredetten fakadt ki:

- Ne unszoljatok engem, nincs itt asszonyi vigasztalásra semmi szükség, egy férfi tudósabb volna az ilyenben száz asszonynál!

Hát ez csak fabula lehet, hanem azt személyes tapasztalatból meséli András tisztelendő, hogy néha egy asszony fölér húszezer porosz gránátossal. Tudniillik ismert egy vitéz generálist, akit a burkus háborúban húszezer gránátos se ijesztett meg, hanem nekivitte a seregét. De ha "itthon a' a felesége csak egyet tappintott, egyszeribe kórságossá lett a vitéz generális, úgy megijedt". El lehet gondolni, milyen helyes kis tappintatás lehetett ez.

Alighanem ennek a generálisnénak a rokonságából való lehetett az a veszett asszony is, akivel Az ördög sógora című példabeszédben találkozni.

- Tudom, hogy úgyis megházasodsz az én holtam után, te szégyentelen lator! - ölte az urát.

- Jaj, te utánad kit vehetnék el, édes mézem? - szabadkozott a megilletődött férfiú.

- Kit - villogott rá az asszonyság. - Elvennéd te, ahogy én ösmerlek, az ördög húgát is.

- Ne hidd azt, kincsem - nyugtatta meg a férj -, hiszen tudod, hogy egymás után két testvért nem is szabad elvenni.

Az is tanulságos dolog, hogy Mátyás király milyen tanácsot hagyott örökbe a férfi-nemzetnek.

- Három dolog nagyon kellemetlen az életben: a' kétszer főzött leves, a' megbékélt barát és a' szakállas asszony. A' kétszer főzött levesben mindenkor megmarad az ízetlenség; a megbékélt barátban valami harag. A' szakállas asszonyban pedig valami férfiúság, mely utoljára az asszonyokban kutyasággá változik.

Tud egy-két ilyen kutyaságot András tisztelendő, de azokat én nem merem utána mondani ebben a mi szemérmes korunkban. De amit arról tud, hogy "kicsire nem néz az asszony", azt mégiscsak tovább adom.

- Egy jámbor embernek nagyon italkedvelő felesége lévén, sokat törte a fejét, miként cselekedhetne meg, hogy asszonyfeleségével a bort elutáltassa. Tanácskozott erről bajtársaival, akik azt javallottak néki, hogy egy kancsó borba főzzön bele vagy hat egeret és úgy adja néki innia, majd az egereknek bűze megutáltatja vele a bort. Hazaérkezvén szokása szerint délesti kóválygásából az asszony, nem adott annyi időt az urának, hogy az egereket leszűrhette volna, hanem a boros korsónak esvén, azt a hat egérrel együtt felhajtotta, és ezután mindjárt lefeküdt. Másnapra kelvén az üdő, megkérdezte feleségét az ember: ha a borban nem érzett-e valamit, ami torkát akadályoztatta volna? Érzettem, úgymond az asszony, valami muslincákat.

Végül mint az asszonyi éleselméjűség példáját bemutatom azt az asszonyt, akiről azt a közmondást csinálták, hogy: korsó fenekére veti a keresztet.

Szerette az italt ez a jámbor menyecske, s föl-fölhajtotta a kancsót, de olyankor mindig keresztet vetett rá, mégpedig nem a szájára, hanem a fenekére.

- Mért teszed azt, te asszony? - tudakolták tőle az ismerősei.

- Azért, mert azt tartják, hogy ördög van a borban, azt hajtom ki belőle.

- De hát mért alatta veted a keresztet?

- Azért, mert ha fölötte vetném, akkor az ördög csak alul jöhetne ki és kárt tenne a kancsóban, meg a bor is kifolyna. De ha a korsó fenekére vetem a keresztet, akkor fölül illan el az ördög, és se edényben, se borban nem esik kár.

Ebből is látnivaló, hogy a logikát nem a mai asszonyoknak kellett kitalálni, örökbe kapták azt a régi asszonyoktól.

KOPOLYAKÚT

Ó, halhatatlan kecskeméti Bánk bán,
Ítéletet magad mondtál ki rád:
Az elbukó nagynak fejgörgetése
S hamvába holta öntragédiád...

Ne tessék keresni ennek az idézetnek a gazdáját honunk ódaköltői közt, mert úgyse kerül meg. Az az ifjú, tekintetes közvélemény, aki elkövette, mint érettségis deák, és szemébe is mondta a kecskeméti Katonaszobornak, én valék. A szobor nem szólt rá semmit, mert a szobroknak megvan az az áldott jó szokásuk, hogy mindent kiállnak. Deáktársaim is hallgattak, mert tudták, hogy a költőt tisztelet illeti, nem bírálat. Már nem Katonát, hanem engem. Kortársaim nem rajongtak a klasszikusokért, akik sok kellemetlenséget okoztak nekik, s különben is nagyon zuhogott az eső. Mindössze Szalay tanár úr, áldott irodalomprofesszorom jelentette ki, hogy egészen szabatos ódát míveltem. De ahogy visszanézek az esztendők alléjában, erős a gyanúm, hogy áldott professzorom ezt inkább jólelkűségből mondta, mint meggyőződésből. Tudniillik kerek gallérja kukuláját úgy a fejére húzta, hogy csak lelkes gesztusaimat láthatta, de alkotásomból egy hangot se hallott.

Ilyenformán csak a jó Isten meg én tudtuk, hogy az óda csakugyan szabatos. Volt abban titán, csillag, babér, sasmadár, mindenféle ódai herepfedény, ami elő van írva. Persze most már csak a jó Isten lehet rá a bizonyság, hogy milyen jeles költő voltam én tizennyolc esztendős koromban. A hajam, az bizonyos, olyan hosszú volt, hogy tíz mai ifjú lírikus kiruházkodhatna belőle, és az óda még hosszabb volt. Nem panaszképpen mondom, hogy a haj jobban bírta az idők viharát, mint az óda. Az összes herepfedényeket elvitte az ördög, csak ezt a négy sort hagyta meg, mindenféle omladékok alá temetve. Ez is csak most zöldült ki hirtelen a sok száraz gizgaz közül, mióta az asztalomon fekszik Kecskemét meghívója a vasárnapi centenáris ünnepre.

A nemes város bojtjaival összefűzött emléklapról a kecskeméti főfiskális képe néz rám. Úgy, ahogy Roskovits az egykorú arcképről megszépítette a városi tanácsterem számára. A szem szelíd mélabújáról megismerni a költőt, ezt kötelessége volt így csinálni a piktornak. Ez a Gyulai Pál feledhetetlen Katonája, aki legyilkolt eszméi és elevenen eltemetett érzései fejfáin borong. Csak azt nem tudom, hogy a főfiskális csakugyan viselte-e barna-piros arcán ezt az örökös gyászt a dicsőség ellobbant lidérceért? Hanem azt biztosra veszem, hogy a jó kiállás, a kemény tartás, az a magától való póz, amellyel a pecsétgyűrűs kéz hátracsapta a csípőről a zsinóros atillát: ez az övé. Ez a kecskeméti tekintetes úr, aki tudja, hogy ő kicsoda. Végzi a dolgát, hol szívből, hol kötelességből, és nem ural senkit a világon. Nem hétszilvafás nemes, aki elbohémkodja a hét szilvafát is, hanem alföldi cívis, aki szőlőt vesz és eperfát ültet a présház elé. Szeret kutakodni régi fóliánsokban, magános mécsese lángjában eltűnődik az előidőkön, de nem érzéketlen a disznótorok fidélis örömei iránt sem. Ritkázza a szót, mert nem érdemes sokat beszélni, de ha kihozzák a sodrából, akkor rétor lesz belőle. Kísértései bizonyosan vannak kezdetben, s a kecskeméti ágyban is pesti álmok hattyútollaival van megtöltve a kisvánkosa. Ki felé hajladozik most Déryné ifiasszony, a pesti szellőrózsa, az ártatlan pesti legyek és szemtelen pesti pókok közt? Ej, sohase lát többet olyan fehércselédet, aki úgy tudná kellemeztetni magát! Mikor mosolygott és a gráciák incselkedtek az arcocskája gödriből - nini, hol is volt csak a kis barna lencse, a szája jobb sarkában vagy a bal sarkában? No nézd, hogy felejt az ember! A főfiskális úr ezelőtt sóhajtott, most már csak nevet egyet magán. Veszedelmesebb emlékek is úszkálnak néha a porszemeken, amelyek a hivatalszobába behulló sugarak pászmájában táncolnak. Kóbor lovagok, szerelmes várúrnők, hősök és gonosz súsárlók, Monostori Veronkák, Ziskák és Berenicék, Petur bán lépte alatt pedig a padló is megcsikordul. Ilyenkor összehúzódnak a kemény szemöldökök, s megveti a lábát a lúdtoll a protokollum papirosán, de aztán csak szót fogad, s percegve adja át az úriszéknek a kazalgyújtogatásban vétkesnek talált Kanász Nagy Antal összeütközését az erkölcsi világrenddel. Néha belesajdul a szívébe az a gondolat, hogy az ő poharában a halhatatlanság nektárja habzott valamikor, s mivel kellemetlen az elmúlt italok emléke, a szülőföld hámozott szőlőjén felejtkezik. Nem olyan édes ugyan, mint az istenek itala, nem is szédít olyan könnyen, de éppen azért nem muszáj csöppenkint mércsikélni. Egyszer-egyszer, valamelyik kecskeméti honleány varróasztalán kezébe akad a Pesti Divatlap is, amelyből még csak a divatképek találtak megértő kebelre. Egy kicsit habozik, kelletlenül vágja fel a penecilussal a füzetet, lapoz benne, aztán unottan visszaejti. Áh, a pestiek még mindig Kisfaludy Károlynak tapsolnak. Még mindig a Tatárok-é, meg az Ilká-é a hazafiúi tömjén? A Bánk bán költője feláll és kifeszíti a vállait. Hát hiszen ez is csak valami, ez a pesti tapsikolás. Utóvégre nem lehet mindenkiből kecskeméti főfiskális, akiről az egész város apraja-nagyja elismeri, hogy nagyon okos ember. Még Sárközy és Gassich tanácsos uraimék is. Csak a lányos házaknál veszik tőle rossz néven, hogy nem akar megházasodni. Ilyen derék, jóállású, szépkeresetű ember létire.

Ámbár hiszen az is megeshet még, úgy lehet, nem is soká. A főfiskális úr mosolyog a titoktartó bajusz alatt, s figurázva mondja legintimusabb barátjának, Elszánt prókátor úrnak:

- Te, Ferkó, majd meglátjátok, hogy engem ér valami Malachiás napja körül. Vagy sok pénzem lesz, vagy megnősülök, vagy meghalok.

Amúgy bizonyosan szebb, ahogy Gyulai Pál látta, aki sose volt akkora költő, mint Katona-tanulmánya néhány lapján. A magános akác a buckán. A töröttszárnyú pusztai sas a tyúkudvaron. A rab oroszlán, akinek a végtelen birodalom helyett adának egy irodaketrecet. Én is ilyennek láttam, mikor ódát szavaltam neki.

Most már, hogy prózára gyalogosodtam, úgy gondolok rá, mint a magyar puszták kopolyakútjára.

*

Hogy mi az a kopolya? Erre mifelénk minden ember tudja. Azoknak a más tartománybeli magyaroknak a kedvéért, akik nem tudják, a Tájszótár-ból kerestem ki a szabatos értelmezését. Ásott kút, amelyik nincsen kitéglázva: ez a kopolyakút, a tudós könyv szerint. A magam tudományából azt teszem hozzá, hogy kávával sincs körülkerítve, mint a városi kút. Nincs annak semmije, csak vize. Láthatatlan erekből ered, föld alatt bujdosó vadvizekből szivárog össze a sívó homok agyagteknőiben, pásztorok ásója nyomán. Én éppen a kecskeméti határban, a bugaci pusztán láttam az elsőt, még futkározó gyerekkoromban. Csakhogy abban már akkor nem víz volt, hanem lenge nád meg vadliliom. Az már akkor halott kopolya volt.

A kopolya addig él és addig éltet, míg víz van benne. Addig ő a homokországi tengerszem. Csókolódzik a nappal és ringatja az örök csillagokat, nézi magát benne az ég, a felhő és a vadmadár, meglibben rajta a villám lobogó pántlikája és megborzolja a mennydörgés. Kökény szirmok havával kedveskedik neki a szél, a pillangók leszállnak rá inni, és megáldják a szomjas emberek, mikor merítenek belőle. De a szomjukat vett emberek aztán tovább mennek. Nekik más dolguk van, mint rovással körülszegni és márványkővel kitéglázni a pusztai kutat, amit Isten keze fakasztott a vadvizekből. Nem is mesterségük ez nekik, fájuk se, kövük se hozzá. A kopolya gyorsan öregszik. Szélei beomladoznak, apadozó vizét ellepi a békalencse. Egyet-kettőt még csillan, ha göröngy vagy törött faág, vagy elhullott madár loccsan bele, és meghasítja szemfödőjét. Aztán iszappá válik, összekeveredik a korhadékkal, szelek játéka feltöltögeti, s a kerek folton előbújik a nád meg a sásliliom. Zöld sírhalom a sárga sivatagban.

- Ni, itt kopolya volt valaha, mondja az arra ténfergő pásztorgyerek, és virágot szakít róla a kalapja mellé.

Furcsa magyar szó az a kopolya. A nyelvészek kölcsönszónak mondják, úgy rémlik, a szláv kopelából, ami fürdőt jelent. Semmi kétség benne, hogy a nyelvészeknek igazuk van. Hanem azért nekem mégis az az érzésem, hogy a magyar kopolya a kupolából lett. Ami másfelé az égnek feszül, az minálunk a homokországban lefelé gödröződik, a földbe.

De ez nem a kopolyák tragédiája, hanem azoké, akik a kopolyák földjén élnek.

*

Egészen biztos az, hogy a kopolyakútból márványos szökőkút lesz, ha a kecskeméti takács fia ottmarad a pesti színjátszó társaságnál, hol húzni, hol tolni Theszpisz kordéját? Száz évvel ezelőtt nagyobb garanciája volt a sikernek a fixa, mint a fixum? A géniuszt jobb erőben tartotta a hajléktalanság, a rongyoskodás, az éhenhalás, mint az eperfás présház polgári tisztességgel terített asztala? Jobb volt becsületes csizmadiák és nagyszívű szabómesterek emberségéből tengni-lengni az örökös bizonytalanság úszó szigetén, mint kikötni a városi kancellária szárazán? Boldogabb emberek voltak azok, akik kiköhögték a tüdejüket, mire a meredekek éles kövein feltörték magukat a magyar Olümposzra, mint az, aki egy vállrántással hátat fordított neki, és megvetette lábát a campestris laposságon? Az Olümposz hőseit ásítva nézték, jó, ha ki nem röhögték és meg nem hajigálták; a főfiskálist tisztelet vette körül a maga városában, és senki se hányta szemére a sötét múltat, mikor még ő is a Pieridák berkei felé csellengett. Mindenkinek be kellett látni, hogy egészen derék ember lett belőle, aki véglegesen jóba foglalta magát, és nem könnyelműsködte el az életét.

Mikor a lángoszlop kitört a behorpadt sírból, és az emberek rájöttek arra, hogy csoda járt köztük, amit nem vettek észre, álmélkodva kérdezték, ki volt ez a Katona József, és összeszedték minden nyomát, amit a kecskeméti homokon hagyott. Egyetlenegyet se találtak köztük, amellyel a csillagok útjára akart volna visszatérni. Egy verssort se, egy névnapi rigmust se, egy félbehagyott rímű sóhajtást se. Ez nem szándékosság volt, ilyent nem lehet akarni, mint ahogy a seb nem határozhatja el, hogy többet nem vérzik, az eleven parázs, hogy többet nem izzik, a tenger, hogy többet nem harsog. Ez a kopolyakút sorsa volt, amely kiszárad és beomlik.

*

Malachiás napja április 15-én volt a régi kalendáriumban - a maiban már nincsen, mert a kalendáriumcsinálók is lépést tartanak a korral -, és a főfiskális április 16-án halt meg. Úriszék után, hivatalos bankett után, kávéház után: délután öt óra tájban, a hivatala küszöbén.

- Jaj! - kapott a szívéhez, amely abban a percben már megállt, mint az előhívott főmedikus konstatálta. Az irodalomtörténet számára már tíz évvel azelőtt megállt. Bánk bán költője az utolsó sort a főfiskális bevételi diáriumába írta be, amit nagyon pontosan vezetett:

"Április 16: Szabó Pál perében 12 húszas, azaz 10 forint."

A szomorú újság híre egyszerre szétszaladt a városban, s mindenütt nagy fejcsóválással fogadták. Szegény főfiskális úr, ki gondolta volna? Márton-napkor töltötte volna be a harmincnyolcat. Nagy kár érte, finom ember volt, ha az Isten tovább élteti, okvetlenül polgármester lett volna belüle.

Öröm csak a Valentin zsidóék házában volt. Ennek a jó embernek tollszedés volt a szakmája, s éppen abban az időben vett egy nagy kazal tollat két paraszttól. Csakhogy kiderült, hogy ezek a jó emberek nem igaz úton jutottak a tollhoz. Rablással párosult lopásért kötélre ítélte őket a törvényszék. A főfiskális azonban orgazdasággal vádolta Valentint, s az osztó igazság nevében neki is juttatni akart a kötélből, akárhogy mentekezett. Éppen ebben az ügyben akart fölmenni a hivatalába, mikor a legfelsőbb Bíró magához szólította, s így Valentin zsidó nem került akasztófára. Ilyen váratlan dolgokon fordul meg az emberi élet.

*

Nemcsak a halandó emberi élet, hanem a halhatatlan emberi alkotások élete is. Mikor Katona, jogszigorló korában, a Bánk bán-t megírta, a cenzúra nem engedte előadatni a darabot, mert sérti a királyi tekintély elvét. Hanem az ellen nem volt kifogása, ha a deák úr kinyomatja elmeművét. Mert akárki mit mond, a cenzúrának mindig volt magához való esze. Először is miből nyomatná ki ez az éhenkórász fiatal a kéziratát? Másodszor, ki az ördög olvasná el, ha kinyomtattatódna is?

Nem is érte volna a királyi tekintély elvét mindmáig semmi csorba, ha a fiatalembernek eszébe nem jut, hogy ő ezt az utolsó munkáját felajánlja szülővárosa közönségének. Nem szerencsepróbálás okából, hanem csak úgy tiszteletből. Legalább otthon hadd tudják meg, hogy literátus ember lett a Katona takács fiából.

Már hogy aztán elolvasták-e otthon a kéziratot vagy nem, azt még eddig senki se kérdezte, én se kérdezem. A fő az, hogy a tekintetes tanács gráciájába vette a törekvő fiatalt. A mi fiunk az, no, aztán az ügyvédi cenzúrát is letette már, meg az apja is tisztességes, rendes szegény ember, aki lám, mégiscsak urat nevelt a fiából, akármilyen nehezére esett is. Hát szavazzunk meg a gyereknek száz forintot az érdem jutalmául!

Meg is szavazták, s ebből a kecskeméti száz forintból nyomatta ki Katona József a pesti Trattnernál a halhatatlanság fényében ragyogó első magyar drámát. Igaz, hogy tíz év alatt se kelt el belőle húsz példánynál több, de többet jelentett volna-e, ha a valahányszáz példányt mind széthordják? Hiszen akik olvasták, azok közül senki se érezte meg a "numen adest"-et. Egyetlen szem kerekre nem ámult, egyetlen száj hozsannát nem mondott. Nem jött még meg a csírát zsendítő idő. Sebaj, Trattner boltjában nem kértek enni a könyvek, amelyekben az örökkévalóság tűzszemei várták a maguk idejét.

De mi történik, ha a kecskeméti tanácsurak levéltárba dugják az ő fiuk ajándékát? Ha becsukják előtte a szívüket és a város kasszáját? Ha azt mondják - mint ahogy sok városban mondták már azóta is -, hogy a közpénz nem ilyen bolondságokra való? Akkor nem történik semmi. A