Borítószöveg

„– Szóval szerinted élve el kellene égetnünk a goldsteinisták gyerekeit?

– Dehogyis! – vágott vissza az illető. – Ők akarják élve elégetni a mi gyerekeinket! Épp arról van szó, hogy mi mások vagyunk! Persze ha engem kérdezel, nekik a gyerekeik sem patyolatfehérek. Ha az ellenség írmagját is ki akarjuk irtani, nem feltétlenül tűzre vetve őket, csak ugye szeretnék mégis egészen megszabadulni tőlük, na, szóval... ha ez a cél, akkor akár az égetés is szóba jöhet. Igen, tűzre velük, ha erre van szükség. Égessük el a gyerekeiket! Égessük el őket élve!”

Az 1984 történetének merész újragondolása női nézőpontból Julia Worthing az Igazságminisztérium munkatársa: a „cselekménygyártó gépezet” szerelője a Prózaellátóban. Minden tekintetben példás polgár – vidám, nem hisz semmiben, és egyáltalán nem érdekli a politika. Tudja, hogyan maradhat életben a Gondolatrendőrség, az újnyelv, a kettősgondol, a kiskémek és a prolinegyedek feketepiacának világában úgy, hogy a szexuális örömökről se kelljen lemondania.

De egyszer csak érdeklődni kezd egy kollégája, Winston Smith iránt – és ez a kapcsolat nem várt bonyodalmakhoz vezet.

Mert Juliának mégiscsak vannak emberi érzései, és minden cinizmusa ellenére egyvalamit nem tud megtanulni: igazán gyűlölni, márpedig a Nagy Testvér birodalmában ez a legfontosabb. Megbocsáthatatlan bűn, „ha egy párttag csak tessék-lássék gyűlöl”.

Hetvenöt évvel azután, hogy Orwell megírta ikonikus regényét, Sandra Newman megalkotta a Nagy Testvér világának olyan női főhősét, akinek élete, szenvedése, vívódása, aljassága, behódolása és végső lázadása szuggesztív erővel és provokatív kegyetlenséggel mutatja meg, milyen sorsot jelenthet egy totalitárius diktatúra a nők számára.

Fordította

Lukács Laura

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sandra Newman: Julia

Granta Books, 2023

The trademarks for
JULIA and NINETEEN EIGHTY-FOUR

are used with the permission of the Orwell Estate.

Copyright © Sandra Newman, 2023

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Lukács Laura, 2024

Minden jog fenntartva

Fordította Lukács Laura

Borítóterv © Luke Bird

A borító az 1984 című George Orwell-mű eredeti angol kiadásának felhasználásával készült, amely 1949-ben jelent meg a Secker & Warburg Kiadónál.

Szerzőfotó © Cristobal Vivar

ISBN 978-963-620-393-1

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Jeffnek

ELSŐ RÉSZ

1

„Borongó” kezdte – Syme hívta így –, Borongó a Nyilvántartási Osztályról, bár amilyen kimért, mogorva, fensőséges, ógondoló káder volt, ezt maga sem vette észre.

Julia látásból ismerte. A Prózaellátó, a Nyilvántartási és a Kutatási Osztály dolgozói egy időben, tizenhárom órakor ebédeltek – mindig ugyanazok az arcok, könnyen megjegyzi az ember. De addig a bizonyos napig Julia csak Borongót látta Borongóban; úgy festett, mint aki lenyelt egy legyet, amúgy meg többet köhögött, mint beszélt. Smith volt a becsületes neve, Smith elvtárs, bár az „elvtárs” valahogy nem állt jól neki. Persze ha az ember hülyén érzi magát, amikor elvtársnak szólít valakit, akkor jobb, ha nem szólítja sehogy.

Törékeny testalkatú, világosszőke ember volt Smith. Jóképű – vagy az lehetett volna, ha nem vág mindig olyan savanyú képet. Soha senki nem látta mosolyogni, hacsak nem a párt iránti színlelt áhítatból. Julia egyszer elkövette azt a hibát, hogy rámosolygott, de Smith olyan pillantással viszonozta, mint aki véletlenül ecetet ivott. Kitűnő szakembernek tartották, de a pletyka szerint nem számíthatott előmenetelre, mert a szülei seszemélyek voltak. Feltehetően ettől keseredett meg annyira.

Syme-tól mégsem volt szép, hogy állandóan gyötörte. Syme az Igazságminisztérium Kutatási Osztályán dolgozott, ahol az újnyelv szavait kitalálták. Az új szavak elvileg arra szolgáltak, hogy megtisztítsák az emberi elmét, csakhogy kutya nehéz volt megtanulni őket. A legtöbben azért elboldogultak valahogy újnyelven, de Borongó még a „sejó” szót is úgy ejtette ki, mintha égetné a száját. Syme ebből merítette az ihletet, hogy a legjobb barát szerepében sündörögjön körülötte, és beszédét újnyelvi szavakkal fűszerezve figyelje áldozata kínos feszengését. Smithnek a nyilvános kivégzésekhez sem volt gyomra, Syme viszont egyet sem szalasztott el. Rendszeresen beszámolt Smithnek az akasztásokról, utánozta a fulladozó emberek által kibocsátott hangokat, és sosem felejtette el hozzátenni, hogy legjobban az akasztottak kilógó nyelve bűvölte el. Ilyenkor Smith határozottan elzöldült. Syme nagyon élvezte ezt.

Julia csak egyszer beszélgetett a mogorva emberrel, amikor véletlenül ugyanahhoz az asztalhoz kerültek a kantinban. Régóta remélte, hogy egyszer csak összejönnek. Kevés vonzó férfi dolgozott az Igazságminisztériumban, és Julia úgy vélte, Smith megfelelő szerelmi partner lehetne, akivel egy unalmas nap után jól elüthetné az időt. Ezért csacsogott melegebb hangnemben, mint amilyet az új Hároméves Terv indokolt volna; hála a Nagy Testvérnek, új munkásokat kapott a Prózaellátó, hát a Nyilvántartás hogy bírja a gyűrődést?

Smith nem válaszolt, hanem – kerülve Julia pillantását – ő is kérdezett.

– Szóval az egyik regényírógépen dolgozol?

– Nem csak egyetlen gépen, elvtárs! – nevetett Julia. – Az összes gépet én javítom, ha elromlik. Micsoda gép lenne az, amit egy álló nap kell javítani!

– Mindig villáskulccsal látlak.

Smith Julia skarlátvörös selyemövére nézett, amely elárulta, hogy viselője az Ifjúsági Szexellenes Szövetség tagja, majd elkapta a tekintetét, mintha áramütés érte volna. Ez a szerencsétlen fél tőlem, döbbent rá Julia. Azt hiszi, följelenthetem szexbűnért – mintha belelátnék a fejébe, és tudnám, mennyi mocsok fortyog benne!

Nem volt értelme tovább erőltetni a beszélgetést. Némán fejezték be az ebédjüket.

A fordulópont egy kellemetlenül csípős, áprilisi délelőttön következett be – London recsegett-ropogott, nyögött az erős szélben, mintha mindjárt összedőlne. A Prózaellátóban pedig váratlanul megjelent O’Brien, az osztály felbolydult, mindenki meg akarta mutatni, milyen keményen dolgozik; csak valahogy Julia számára nem akadt feladat. Egész délelőtt a szerelőhídról leste, mikor emelkedik föl egy sárga zászló, jelezve, hogy valakinél elromlott valami. Máskor egymást érték a zászlók, és Julia egész nap ide-oda szaladgált, hogy orvosolja a szokásos panaszokat: „Elvtársnő, hallod, hogy kattog…? Tessék, erre most nem kattog! Azért megnéznéd?” A szervizt igénylők sokszor csak azért hívták, hogy kiosonhassanak egy kis beszélgetésre meg egy korty ginre, amihez Julia mindig partner volt; leállította a gépet, és úgy tett, mintha buzgón keresné a nem létező meghibásodás okát.

Aznap egyetlen gép sem kattogott. Mindenki félt – nehogy O’Brien szabotázst szimatoljon. Julia egész délelőtt a szerelőhidat rótta, és majd meghalt egy slukkért, de nem mert rágyújtani – néha ennyi is elég volt ahhoz, hogy valakit a semmittevés bűnével vádoljanak.

A Prózaellátó óriási ablaktalan gyár volt az Igazságminisztérium első két alagsori szintjén. A teret a nyolc óriási, csillogó fémdobozba zárt cselekménygyártó gépezet uralta. Belsejük elképesztő számú és fajtájú érzékelőt és fogaskereket rejtett. Csak Julia és kollégája, Essie tudta, hogyan lehet a sérülés veszélye nélkül kúszni-mászni benne. A kaleidoszkóp volt a szerkezet lelke. Tizenhat, karomban végződő karjával cselekményelemeket választott ki és helyezett át; kiszedett szövegrészek százait mozgatta meg és vetette el, míg össze nem állt egy olyan kombináció, amelynek alkotórészei illeszkedtek egymáshoz. A szerkezet kigyűjtötte a sikeres válogatást egy mágneses nyomólemezre. Ezt festékestálcába mártotta, majd kiemelte, elforgatta, és rányomta a papírtekercsre. Levágta a tekercsről a nyomtatott papírrészt, a gyártásvezetőnek pedig annyi dolga maradt, hogy kivegye a gépből.

Az eredmény – egy tréfásan „bingószelvénynek” nevezett négyzethálós ábra – a készítendő könyv meghatározó elemeit: műfaját, fontosabb szereplőit, döntő jeleneteit tartalmazta kódolva. Valaki az átíróbrigádból egyszer megpróbálta elmagyarázni Juliának, hogyan kell értelmezni a kódot, de kudarcot vallott. Hiába töltött el Julia öt évet a Prózaellátó gyártósora mellett, tőle akár keletázsiai képírásos irkafirka is lehetett volna.

A gyártásvezető buzgón lengetett egy nyomtatott lapot, hogy megszáradjon rajta a festék. Majd összetekerte, belecsúsztatta egy zöld hengerbe, amelyet elhelyezett a sűrített levegővel működő csőpostarendszer nyílásában. Julia magasabban állt, így jól láthatta a henger útját, amint átsuhan a mennyezetre erősített, egymást kuszán keresztező, áttetsző műanyag csővezetékeken, és belepottyan a csarnok déli végében álló gyűjtőtartályba. Itt dolgoztak az átírók: hosszú sorokban ülő nők és férfiak, akik hangírójukba dünnyögték a bingószelvények alapján kiagyalt regényeket és novellákat. De ebben a munkafázisban már nem vettek részt gépek, így Juliának sem volt semmi keresnivalója ott.

A cselekménygyártó gépezet azonban lenyűgözte – nemcsak működésével, hanem meghibásodásának módozataival is. Tudta, hogyan készül a nyomdafesték, és élvezettel magyarázta, miért a kék komponens okozza a legtöbb bajt. Tudta, mi tartja helyén, mi gyűri föl vagy össze a papírt. Tévedhetetlenül érzékelte, mintha neki magának fájna, mikor érett meg a cserére egy alkatrész, és tudta, hogyan kell kérvényezni az újat, hogy az Állóeszköz-bizottság ne utasítsa el. De hogy mi van a kész termékként kikerülő könyvekben, arról fogalma sem volt, és ezt a legkevésbé sem bánta.

Egy átírómunkás egyszer bevallotta neki, hogy ő is így van ezzel, pedig korábban falta a könyveket. „Azt mondják, ha szereted a kolbászt, ne akard tudni, hogyan készül. Mert akkor megundorodsz tőle. Én így jártam a könyvekkel.” Ami Juliát illeti, rá nem volt egészen érvényes a mondás. Aggályoskodás nélkül készített és evett kolbászt. Fogadásból egyszer még nyersen is. De igaz volt, ha a kolbászt behelyettesítette a Győz a forradalom – mindent a Nagy Testvérért vagy a Nővérkék a háborúban VII: Larissa című regénnyel.

Miközben így tűnődött, azon kapta magát, hogy O’Brient figyeli. A csarnokot módszeresen bejárva O’Brien megállt itt-ott, kis szónoklatokat rögtönzött, érdeklődő kérdéseket tett föl, és mindenkit részesített nyájas mosolyából. A tőle távolabb álló munkások fejüket leszegve, üres arckifejezéssel dolgoztak. Igyekeztek olyan benyomást kelteni, mintha gépek lennének, és ez némelyiküknek meglepően jól sikerült. De ahol O’Brien járt, ott minden arc őfelé fordult, megélénkült, eltelt tétova reménnyel – mint a nap felé forduló virágok. Többen abbahagyták a munkát, hogy körülállják, és elragadtatottan igyák a szavait. Elvégre minden munkánál előbbre való, hogy mit mond egy belsőpárttag.

Juliának feltűnt, mennyire kirí O’Brien a hallgatóságából. Belsőpárttagokat megillető koromfekete kezeslábasa vastag amerikai pamutszövetből készült, és tökéletesen rá volt szabva; nyilván méretre készült. Az osztályon dolgozók mind külsőpárttagok voltak, és ennek megfelelően műszálas anyagú kék kezeslábast viseltek, amely vagy túl szűk, vagy nevetségesen bő volt rájuk. A kék overall már egyetlen használat után kitérdesedett, és mire hússzor felvette az ember, már jó párszor meg kellett stoppolni. Mosásban eresztette a színét, így mindegyik más árnyalatot mutatott, és foltosan fakult. O’Brien magas, erőteljes alkatú férfi volt, míg a prózaellátósok vagy szánalmasan cingárak, vagy pocakosak. Görnyedt, alázatos testtartást vettek föl, míg a bivalyerős O’Brien feszesen kihúzta magát. Az ember szinte odaképzelte a nagy lapátkezekre az ujjízületeken átszántó sebhelyet, tömpe orrára a törést, pedig O’Brient semmiféle sérülés nem csúfította el. És tudott bánni az emberekkel: a férfiakat kebelbéli barátjaként kezelte, a nőkkel éreztette, hogy fölfigyelt rájuk. Ez merő színlelés volt, mégis mindenkinek jólesett; az emberek kedvelték O’Brient.

Juliának egy film jutott eszébe róla, jobban mondva a film belsőpárttag főhőse, aki a Második Mezőgazdasági Körzetben megmenti a termést. Csak ő veszi észre ugyanis, hogy a gabona betegségét egy aprócska rovar okozza, amely belülről falja föl a szemeket. Éleslátását rendkívüli intellektusának köszönheti – amit az orra hegyén viselt csinos szemüveg jelképez. Ám amikor eljön az aratás ideje, elteszi a szemüveget a zsebébe, és hatalmas testi erejével kápráztatja el a parasztokat. Lányok ábrándoznak róla sóhajtozva, aratómunkások hahotáznak ízes viccein. O’Brien éppen ilyen az aranykeretes szemüvegével meg a sóhajtozó lányokkal. Most is ott áll mellette Margaret – Julia a szállóból ismerte –, és vörösesszőke hajába túrva, kipirult arccal kacag mindenen, amit O’Brien mond. Pedig Margaret nem itt dolgozik, aligha tudná megmagyarázni, mit keres a Prózaellátó Osztályon. Mögötte Syme és Ampleforth; akárcsak Margaret, ők is a tizedikről jöttek. Fülest kaphattak, hogy ha látni akarják O’Brient, itt lehet.

Julia bosszúsan elfordult, hiszen ő is szívesen cseverészett volna O’Briennel – no, nem a kék szeméért, hanem egy kis mellékes reményében: hátha elromlott nála valami, amit megjavíthatna. Belsőpártiak gyakran hívtak privát szerelőt; a hivatalos karbantartókra sokat kellett várni, és szinte sosem volt alkatrészük. Julia szakmai kihívásnak tekintette az otthoni javításokat, de természetesen számított arra az ötven dollárra is, amit a megrendelők ilyenkor általában a zsebébe csúsztattak. Emellett úgy vélte, belsőpárttagoknak fizetség nélkül is megéri dolgozni. Sőt, jobb, ha nem fizetnek. Mert akkor barátként kezelik. Márpedig ő nem egy esetről tud, amikor efféle barátságok jóvoltából kapott valaki rendes állást vagy lakást.

O’Brien eszményi „barát” lenne. Julia mégis a szerelőhídon maradt, arcán a kötelességtudó éberség maszkjával. Egész testén zsibbadtság vett erőt arra a gondolatra, hogy odamegy hozzá. O’Brien ugyanis a Szeretetminisztériumban dolgozott.

Ebben a pillanatban elsötétült a csarnok. Áram híján surrogva lassultak, majd nyögve leálltak a gépek – mintha fenevadak eresztették volna a földre hatalmas testüket. Süket csönd lett – mint amikor fájdalmasan bevágjuk a könyökünket vagy bomba csapódik be mellettünk –, és ebbe csöndbe hasított bele a Kétperces Gyűlöletre hívó sípszó.

A Prózaellátó és még vagy egy tucat másik osztály mindennap a Nyilvántartási Osztályon gyűlt össze a Kétperces Gyűlöletre. Ott volt hozzá elég hely; a ’79-es Kis Korrekció idején az iroda felét kipakolták. Az ablaktalan mélységben dolgozó prózaellátókra üdítően hatott a Nyilvántartás, amely a tizediken volt, mind a négy falán ablaksorokkal. Liftet azonban nem használhattak – a testmozgás egészséges, elvtársak! A távot „kísértetemeletek” növelték – egykor forgalmas irodák álltak évek óta üresen –, vagyis a tizedik emelet valójában tizenhárom emelet volt. Nemcsak a háromemeletnyi pluszlépcsővel, hanem ugyanennyi holtak házával is meg kellett küzdeniük.

Minden lépcsőfordulót televideó-képernyő felügyelt. A lépcsőmászással küszködő Syme és Ampleforth mindegyiken megpihent; elragadtatott megjegyzésekkel kísérték a televideóban éppen futó híreket, miközben kifulladva törölgették a verejtéket a homlokukról. Julia szokása szerint rámosolygott a televideóra, azt képzelve, hogy felbukkanása üdítően hat a rendszer túlsó végén unatkozó fürkészre. Egyáltalán nem fárasztotta a lépcsőzés. Huszonhat évesen erősebbnek érezte magát, mint valaha – milyen jó, hogy rendesen táplálkozhat. Aznap különösen jó formában volt a tétlenül töltött unalmas órák után; fürgén nyargalt fölfelé, csacsogva üdvözölte társait, hol ennek, hol annak szorította meg a kezét, tréfás megjegyzéseken nevetett. Syme Julia helyett „Szeress”-nek hívta, amin egy pillanatig fennakadt, de aztán elhessentette a dolgot azzal, hogy sokkal rosszabb nevet is kaphatott volna tőle. Csak a végén lassított le hirtelen, nehogy megelőzze O’Brient. Így közvetlenül utána lépett be a Nyilvántartási Osztályra, nyomában a prózaellátók seregével.

Azonnal kiszúrta Borongót. Smith székeket rakott sorba nagy műgonddal, és eközben meglepően szerethetőnek látszott. Sovány, negyven körüli, világosszőke, szürke szemű – Juliát a „Becsüld meg értelmiségi dolgozóinkat!” jelmondatú plakát férfialakjára emlékeztette, csak távcső nélkül. És mintha valami hideg, de szépséges dologra gondolna álmodozva. Talán zenére. Enyhe sántítása ellenére nyilvánvaló élvezettel mozgott, láthatóan jólesett neki, hogy használhatja az izmait.

De amikor meglátta Juliát, pengévé vékonyodott a szája. Meghökkentő átalakuláson esett át: sasból hüllővé változott. „Semmi baj – gondolta Julia –, egy jó dugással minden bánatod orvosolható!” Kis híján fölnevetett, mert ez – természetesen – igaz volt. Smith igazi problémája nem az, hogy seszemélyek a felmenői, nem is az, hogy képtelen magáévá tenni a párt doktrínáit vagy hogy csúnyán köhög. Borongónak azért ilyen savanyú a szőlő, mert nincs rendes szex az életében. És persze ki mást hibáztathatna ezért, ha nem a nőket?

Smith leült, Julia pedig, szinte bele sem gondolva, a mögötte lévő széken foglalt helyet. Mert így közvetlenül az ablak mellett ül, érvelt magában. De amikor látta, hogy Smith megdermed a fizikai közelségétől, határtalan örömöt érzett. Széke mellett alacsony könyvespolc állt, rajta egyetlen könyvvel, az újnyelv 1981-es kiadású, kissé porlepte szótárával. Julia elképzelte, hogy végighúzza rajta az ujját, és a porral Smith tarkójára ír valamit – talán egy J-t, neve kezdőbetűjét –, bár tudta, soha nem tenné meg.

Csakhogy, mivel mögötte ült, orra felfogta Smith testszagát. Nem csodálkozott volna, ha penészszagot érez, de ő férfiverejtéket érzett, annak rendje-módja szerint. Aztán szemügyre vette Smith haját: sűrű, vékony szálú haj, biztos kellemes a tapintása. Disznóság, hogy a Párt a jóképűeket is megnyomorítja. Vigyék az Ampleforthokat és Syme-okat, de a Smitheket hagyják meg neki.

Aztán úgy alakult, hogy Margaret leült Smith mellé, O’Brien pedig Margaret mellé. Margaret és Smith úgy tettek, mintha nem ismernék egymást. A nyilvántartósok már csak ilyenek. Egész nap ógondolós dolgokat olvasni alattomos munka, ezért távolságtartóan kezelik egymást. De ennél sokkal érdekesebb, hogy O’Brien miért ült Margaret mellé. Csak nem azért, mert élvezi, hogy a szürke kis Margaret epekedik érte?

Julia elfordult – legbiztonságosabb nem odafigyelni, ha valaki valami furcsát csinál –, és inkább kinézett az ablakon. Újságfoszlány vitorlázott el az ablaksor előtt, izgatottan meg-megpördülve a levegőben, majd hirtelen kisimulva, aztán zuhanásba kezdve a sokkal alacsonyabb háztetők felé. Julia mindig újra elcsodálkozott, hogy ebből a magasságból nem lehet elkülöníteni a proli városrészeket a párttagok lakta negyedektől. A foghíjakat megtalálni is eltartott egy darabig, pedig az utcán járva szinte mást se látott maga körül – mintha Londonban több lett volna a bombatölcsér, mint az épület. A nappali órákban magánszemélyek nem használhattak fűtőanyagot, így az itt-ott fölszálló füst kizárólag az A1-es központi ebédlők helyét mutatta meg. Villamosenergia-korlátozás volt érvényben; a rendszeres áramszünetek alatt az irodaépületek piszkos, kivilágítatlan ablakai tompán derengtek, mint borús ég alatt a tenger.

A kilátás egy darabkáját a közeli Közlekedési Minisztérium tetején álló óriási televideó foglalta el; a rajta átvonuló mozgóképek miatt reszketni és mindig leheletnyit változni látszott a nappali fény. Végtelenítve ismétlődtek ugyanazok az egyszerű képsorok. Először kipirult arcú, ártatlan gyerekek játszottak egy játszótéren. Aztán megjelent a láthatáron egy fenyegető csoport – romlott hajlamú emberek, eurázsiaiak és kapitalisták nyújtogatták csúf kezüket a gyerekek felé, miközben egyre nagyobbra nőttek. Ám a döntő pillanatban odamontírozódott a Nagy Testvér, és egyszerűen letörölte a gonosztevőket a képernyőről, majd hálás jelmondat írta magát az égboltra: KÖSZÖNET A NAGY TESTVÉRNEK BIZTONSÁGOS GYERMEKKORUNKÉRT! Ezután visszatértek ugyanazok a gyerekek, de most szervezetük, a Kiskémek egyenruhájában: szürke rövidnadrágot, kék inget, piros nyakkendőt viseltek. Vidáman masíroztak, kezükben az Angszoc zászlajával, és a jelmondat CSATLAKOZZ A KISKÉMEKHEZ!-re változott. Majd elhalványult minden, és kezdődött az egész elölről.

Helikopterek nyüzsögtek a londoni táj fölött. Először a nagyok tűntek fel, zúgásuk még a vastag üvegű ablakok mögött is hallatszott. Legénységük egy pilótából és két fegyveresből állt – néha látni lehetett az egyiket, ahogy lábát lóbálva ül a nyitott ajtóban, térdére fektetett fekete puskával. Aztán az alacsonyabban cirkáló kis helikoptereket is észrevette az ember – mintha fiókái lettek volna a nagyoknak. A minikopterek legénység nélkül, távirányítással működtek. Csak megfigyelésre és külsőpárttagok lakta kerületekben használták őket; gyakran előfordult, hogy az elfoglaltságából felpillantó külsőpárttag minikoptert látott lebegni az ablaka előtt – mint egy kíváncsi madár.

A kilátás legmegkapóbb része azonban a Szeretetminisztérium volt. Úgy emelkedett ki a romok és alacsony házak tömegéből, mint fehér uszony a zavaros, barna vízből. Csillogó felszínén csipkés mintázat és apró alakok – vékony biztosítókábelen függeszkedő munkások – látszottak, amint a kísértetiesen hófehér falakat sikálják. Ezeket a pirinyó emberkéket nem számítva olyan fehér volt az épület, hogy inkább hiánynak tetszett: semmibe vezető kapunak, melyet az elhanyagolt városon és a felhős égbolton vágtak. Egyetlen ablaka sem volt, és ezt a fojtogató körülményt az épület szigorú szépsége sem orvosolta. Julia azt hallotta, hogy az igazságminisztériumi egereknek visszafejlődött a szemük; fény híján nincs rá szükségük. Kapitális marhaság, gondolta. A négy nagy minisztériumban az áramszünetek alatt is biztosítják a világítást. A képzeletbeli vak egerek mégis nyugtalanították. Mert valódi szörnyűségeket jelképeztek, azt, ami a falak mögött folyik, de senki sem láthatja; szörnyűségeket, amelyeket csak elképzelni lehet.

A Szeretetminisztériumon túl délnyugatra magasodott a Bőségminisztérium valamivel szerényebb, fényben sziporkázó üvegtornya. Messzebb, még délebbre állt a Békeminisztérium – innen nézve nem több, mint ragyogó fényfolt a ködben. Még ezen is túl Julia zöld fátyolszerűséget látott – talán a London határában elterülő földeket. Úgy hitte, az a fátyolos zöld tartomány Kent lehet – helyesebben szólva az 5. Félautonóm Körzet –, ahol felnőtt.

Az igazságminisztériumi dolgozók többsége a városban született, és úgy ment el naponta többször az ablakok mellett, hogy egyszer sem nézett ki rajtuk, de Julia nem tudott betelni Londonnal. Még agyonbombázott roskatagságát is szerette, meg a vadságát, amit ő a pártnegyedekből el-elkószálva tapasztalt meg. London az Első Légikikötő legnagyobb városa, és egész Óceániában, a Shetlandi Félautonóm Körzettől az Argentin Gazdasági Régióig, a legnépesebb. Julia, aki egy FK-ban, tehenek és táborok közé született, szerencsésnek érezte magát, amiért Londonban élhet.

Míg kifelé bámult, megtelt a terem, és Smith szaga feloldódott az általános áporodottságban, elkoszolódott ruhák kipárolgásával, szájszagokkal és olcsó szappan szagával keveredve. Néhány arcon már látszott a Gyűlöletre odakészített felháborodás. Volt abban valami eszelős, ahogy némelyek előre vicsorogtak és dühösen meresztették a szemüket az üres televideóra. Julia, mint mindig, szorongva gondolt arra, hogy mi lesz, ha ezúttal nem sikerül, ha hiába hergelik magukat, a végén szégyenben maradnak és felsülnek, vagy egyszerűen kipukkad belőlük a nevetés. Valahányszor elképzelte ezt, látta magát, amint föláll, és igaza tudatában jól összeszidja a csúfolódókat. Pedig a valóságban ő lett volna az első, aki nevet.

Aztán elkezdődött. Előbb lehetett érezni, mint hallani a mennydörgésszerű rezgést, amely bántóan erős, csikorgó férfihanggá alakult át. Zúgott a székek fémvázában, migrénes zubogással forrt a villanyfényben. Emmanuel Goldstein jól ismert, utálatos arca betöltötte a televideó képernyőjét – és a nézők haragos kiáltozásban törtek ki.

Sovány értelmiségiarc, csak első pillantásra nyájas – valójában álnok és hamis. A szemüveg mögött gyermeki, ugyanakkor kéjsóvár szemek. A vastag ajkú száj mindig nedves. Julia védekezőn keresztbe tette a lábát. A gyapjas ősz haj és a húsos orr miatt Goldstein arca egyre inkább birkapofára emlékeztetett. De még a hangja is olyan volt, mint valami panaszos bégetés. Úgy vezette be a mondanivalóját, ahogy bármely belsőpárti szónok tette volna. A hosszú újnyelvi passzusoktól sem riadt vissza: a kórgondol utolérte az igazharcosokat. Nagyon kellett figyelni, hogy az ember észrevegye: valójában minden szavával Óceániát, társadalmi berendezkedését és a Pártot támadja.

Emmanuel Goldstein egykor a forradalom hőse volt, és vállvetve harcolt a Nagy Testvérrel. Később szembefordult a Párttal, ma pedig minden ravaszságát és erejét latba vetve Óceánia elpusztításán munkálkodik. Rosszindulatától senki sem lehet biztonságban. Ha nem sikerül a Párt ellen fordítania az állampolgárokat, akkor az ivóvízkészletet mérgezi meg. Ha nem képes kisgyerekeket megrontani, akkor lebombázza az iskolákat. Megvet mindent, ami tiszta vagy bátor, mert belőle hiányoznak ezek az erények, és ugyanezért gyűlöli züllött, kártékony szíve minden dobbanásával a Nagy Testvért. Noha beszédeiben hemzsegnek az olyan nyilvánvaló hazugságok és értelmetlen halandzsaszavak, mint a „szólásszabadság” vagy az „emberi jogok”, a mai napig képes megnyerni magának hiszékeny embereket. Tanítványai felelnek mindazért, ami Óceániában rossz: ők szabotálják például az élelmiszer-ellátást, hogy éhesek maradjanak az emberek, és ők ássák alá a katonai morált, hogy Óceánia ne nyerhesse meg a háborút.

Természetesen tudták, hogy ez nem lehet mind igaz. Annyi bűnt varrtak Goldstein nyakába, amennyi elkövetéséhez egy évezred sem lett volna elég. Noha Londonban állítólag hemzsegtek a terroristák, soha senki nem látott egyet sem. Goldstein meneküléseiről különösen túlzó mesék szóltak, tele izgalmas fordulatokkal; vagy a Feketeruhás Fiúk tanúsítottak rendkívüli bátorságot, vagy Goldstein került megalázó helyzetbe, például fenékre esett vagy siránkozva könyörgött az életéért, míg az utolsó pillanatban meg nem mentette valami gazember – rendszerint egy magas rangú párttag, aki épp kegyvesztett lett.

Aznap Goldstein a háború ellen ágált, bután és fölhevülten, mintha kizárólag Óceánia lenne felelős a háborúért. A reggeli rakétatámadás áldozatait meg sem említette. Nehogy valaki mégis bedőljön neki, a feje mögött végtelen sorokban menetelő eurázsiai katonák jelentek meg – durva arcú férfiak végeérhetetlen tömegben. A Gyűlölet tetőpontjára hágott: zihált, ordítozott az egész terem. Margaret kipirult, a szinte kéjes düh szélesre húzta a száját, O’Brien pedig férfiasan fölpattant, mintegy szembeszállva a gyűlölt ellenséggel. Még Smith is meglepően nekibőszülve üvöltött, és görcsösen rugdosta a széke lábát. Julia egy kockázatos pillanatig elfeledkezett magáról, és szigorú tárgyilagossággal próbálta fölmérni, vajon színlel-e Smith. Aztán belehasított a rémület: elfelejtett ordítani! És most ellenállhatatlanul ásítania kell.

Mentő ötlete támadt, fölkapta az újnyelvi szótárt a polcról, és nagy levegőt vett. „Disznó! Disznó! Disznó!”, kiabálta, és elhajította a súlyos kötetet az előtte lévők feje fölött. A könyv bukdácsolt a levegőben, majd hangos dörrenéssel a képernyőbe csapódott. Mindenki meghökkent egy pillanatra, Juliát kételyek rohanták meg. Eljárása a televideó elleni támadásnak is értelmezhető. A televideó kemény anyagból készül, egy könyv nem tehet benne kárt – de vajon O’Brien tudja ezt? Vélekedhet úgy, hogy Julia szabotázsakciót hajtott végre?

De O’Brien önfeledten ordított tovább, míg mások dobálni kezdték a képernyőt – bármivel, ami a kezük ügyébe akadt. Volt, aki egy csomag cigarettát vágott hozzá, volt, aki a cipőjét. Juliát kiverte a hideg veríték, de lám, sikerült. Legyőzte az álnok ásítási ingert.

A televideón változni kezdett a kép. Goldstein arca igazi birkapofává, hangja elnyújtott, átható bégetéssé alakult át. A nézők csúfondárosan nevettek, de nem sokáig, mert máris egy tagbaszakadt eurázsiai katona foglalta el a birka helyét, géppisztolyával sebesen csörtetve a nézők felé. Néhányan az első sorban ösztönösen hátrahőköltek.

De ez a kép is hamar áttűnt egy másikba: a Nagy Testvér bizalomgerjesztő arcába, ebbe a negyvenöt körüli, sűrű fekete hajjal keretezett, fekete bajszos férfiarcba. Az itt ábrázolt Nagy Testvér hasonlított is, meg nem is a toborzóplakátokon szereplő fiatal, meztelen karú Nagy Testvérre és a Kiskémek jelvényén látható gyermek Nagy Testvérre. Az érett pártvezér a maga tiszta, megnyugtató módján jóképű és magával ragadóan férfias volt. Olyasvalaki, aki évtizedeken át harcolt a népéért, és megadatott neki, hogy lássa valóra válni az általa megálmodott jövőt. A küzdelem során számtalanszor elárulták olyanok, akiket igaz elvtársainak hitt, a kapitalisták pedig több tucatszor kis híján meggyilkolták, de ő mindig rendületlenül állt az árral szemben. A Nagy Testvér megértette a kisembert, mélyen átérezte problémáit. Nemcsak nagy, hanem jóságos is volt. A Nagy Testvér egyszerűen szerethető volt; mindenki tudta, hogy – történjék bármi – az iránta való szeretetbe mindig kapaszkodni lehet.

Míg a Nagy Testvér beszélt, az emberek közelebb húzódtak a televideóhoz, mintegy sütkérezve a fényében. „Összetartunk”, mondta a vezér. „Miénk az igazság.” További egyszerű, de magasztos szavak következtek, amelyeket Julia épp csak meghallott, már el is felejtett. Margaret rádőlt az előtte lévő üres szék támlájára: „Megváltóm!”, suttogta arcát kezébe rejtve. Smith is előrehajolt, szőke fejét feszesen fölszegve.

Az utolsó másodpercekben a Nagy Testvér arca elhalványult, vörösre váltott a háttér, és vastag fekete betűkkel kirajzolódott rajta a Párt három legfontosabb jelmondata: A HÁBORÚ BÉKE. A SZABADSÁG SZOLGASÁG. A TUDATLANSÁG ERŐ. Aztán kihunyt a televideó, a nézők magukra maradtak homályos gondolataikkal. És ekkor kántálni kezdtek: „Nagy-nagy Test-vér!... Nagy-nagy Test-vér!” Összevissza, rendetlenül indult, de hamar rátaláltak a lassú, biztos lüktetésre. Akik eddig ültek, most felálltak; néhányan lábukkal verték a ritmust, mások széktámlán doboltak. A szertartásnak ez a része mindig felszabadítóan hatott rájuk. Ellazultak, mosolyogtak. Mert megint helyesen gondoltak egy gondolatot, megint megfelelően éreztek egy érzést. Hisz milyen keveset kér tőlük a Párt, igazán! Nem kell ismerned az újnyelv legújabb szavait, és nem kell küzdened, hogy el tudj hinni homlokegyenest ellentétes dolgokat. Ha gyűlölöd az ellenséget, szeretve leszel. És az emberek kábán egymásra mosolyogtak, némelyek szemét elfutotta a könny. Milyen jó kis Gyűlölet volt ez.

Most már csak azt az apróságot kellett eldönteni, hogy mikor hagyják abba a kántálást. Julia nem akart az első lenni, de utoljára abbahagyni sem lett volna jó. Elhatározta, hogy O’Brient fogja utánozni, de a következő pillanatban, ahogy odanézett, ijedten látta, hogy O’Brien már abbahagyta. És hogy különös arckifejezéssel – nem örömmel, hanem derűs érdeklődéssel – néz valakire. Julia először szexuális vonzalomként értelmezte ezt, és meglepődve állapította meg, hogy a jelentéktelen kis Margaret, úgy látszik, fölkeltette O’Brien figyelmét.

De O’Brien nem Margaretet nézte. Képtelenség, de pillantása Smithével kapcsolódott össze. Smith arca pedig ellágyult és megnyílt – valamiféle talányos és nyugalmas ragyogás ömlött el rajta. Olyan volt, mint egy fényárban fürdő, napsütötte rét.

Julia ösztönösen elfordult, és ebben a pillanatban abbamaradt a kántálás. Az utolsó, fölösleges „nagy”-ot már nem ejtette ki, és amikor újra fölemelte a fejét, O’Brien és Smith is komor arccal nézett maga elé. Senki meg nem mondta volna, hogy az imént gondolatban közöltek valamit egymással.

Julia hirtelen nem volt benne biztos, hogy azt látta, amit. Elvégre az emberek szoktak egymásra nézni. Mi lehet egy pillantás jelentősége? Smith rajongó arckifejezése nem különbözött lényegesen a kántáló többiekétől. És miért lenne meglepő, hogy O’Brien higgadt derűvel néz Borongóra? Hiszen Syme is így tesz mindennap.

Lassan kiürültek a széksorok. Ampleforth odament O’Brienhez, és alázatos modorban ejtett néhány szót az új verskvótákról. O’Brien bólogatva és érdeklődő arccal hallgatta, egészen őszintének tűnt. Smith viszont elgyötört, savanyú képpel látott neki, hogy egymásba rakja a székeket, vagyis újra önmaga volt.

Nem, végül is nem történt semmi. Julia nem gondolt rá többet, és megkezdte a hosszú ereszkedést a Prózaellátóba.

2

A Gyűlölet után Julia menstruációs görcsökre hivatkozva két órára kiíratta magát. Valójában hazament a szállóba, hogy használhatóvá tegyen egy makacsul eldugult vécét. Megfordult a fejében, hogy jobb lenne másnapra halasztani – tekintve, hogy O’Brien a Prózaellátón szaglászik –, de a szállónak csak két vécéje volt, és Julia tapasztalatból tudta: estére a másik is eldugul. A lányok egyébként előszeretettel, sőt előjogukkal sűrűn visszaélve mentették fel magukat menstruációs görcsökre hivatkozva. Már rég nem kellett tettetniük a rosszullétet, vagy bizonygatniuk, hogy a kellemetlenség naptár szerint is esedékes. A portán az sem keltett feltűnést, hogy Julia ugyanakkor kikért egy csőgörényt a lefolyó tisztításához. Az őrök mind férfiak voltak; talán azt hitték, a menstruációval összefüggésben van szüksége rá.

Ilyenkor elhagyatott volt a bicikliparkoló. Csak a portás bóbiskolt a székén, lába közt a földön egy üveg Győzelem ginnel. Százszámra kornyadoztak állványukon a viharvert, paradicsompiros biciklik; fölöttük egy sor plakát: A NAGY TESTVÉR FIGYEL, meg egy jelmondatos zászló: KERÉKPÁRRAL AZ EGÉSZSÉGÉRT! Rozsdás láncok, meggörbült küllők – a biciklik java része használhatatlan volt. Reggel Julia elrejtett ugyan egy megbízható Atlanticot két rokkant öreg kerékpár közé, de valaki kiszúrhatta, mert lába kelt. Julia végignézte az állványokat, de sehol egy szalag vagy zsineg, amely – a használók egyezményes jele szerint – működőképes biciklire utalt volna. Tíz percébe került, mire talált egy erős vázú, régi Internationalt, amelyről feltételezte, hogy kibírja az utat hazáig.

Amikor végre elindult, a minisztérium külső televideói már a nap második étkezését kísérő zenés műsort sugározták: hatalmas hullámok rohantak tajtékosan a part felé, miközben az Óceánia hős leányát játszották aláfestésnek. A szomszédos épületek falait Nagytestvér-plakátsorok borították: A NAGY TESTVÉR FIGYEL, A NAGY TESTVÉR FIGYEL, A NAGY TESTVÉR FIGYEL. Nem volt más a plakáton, csak ezek a szavak és a Nagy Testvér komoly, gondoskodó arca, amely megsokszorozottságában kilépni látszott a képkeretből, valósággal megrohanta a szemlélőt. A következő kereszteződésben ugyanez a plakát borított minden leragasztható felületet. Julia egyszer látott egy bűvészt, aki a paklija minden lapját pikk királlyá változtatta. Aztán átpörgette a kártyalapokat egyik kezéből a másikba, a pikk királyok hátborzongató egyformaságban zuhogtak alá. A tovasuhanó plakátok ugyanilyen igéző hatást gyakoroltak rá. Menetelni látszottak, mint az út egész hosszán végigmasírozó katonák, miközben minden nyitott ablakból, a buszmegállók televideóiból, a Decemberi Mártírok Parkjának fáira szerelt hangszórókból az Óceánia hős leányának érzelgős refrénje dőlt. Még Julia is meghatódott, pedig szerette megrögzött cinikusnak tekinteni magát. Ahogy úszott a haja a szélben, áradt a zene, és mindenhonnan a Nagy Testvér nézett rá, úgy érezte magát, mint a Szabad hazám, Első Légikikötő című film gyönyörű – gyári munkás – hősnője, aki lemond igaz szerelméről azért, hogy az Angszoc ellenségeivel való harcnak szentelhesse magát. A zene és a képzelgés csak akkor halványult el, amikor Julia befordult az egykori jogásznegyedbe, ahol most a prolik lakta London kezdődött.

Roskadozó, málló falú, gerendákkal, póznákkal hevenyészve alátámasztott házak álltak itt. Sok falat fejszével méretre vágott fatörzsek tartottak. Ép ablakot nem lehetett látni; vagy bedeszkázták őket, vagy a központilag kiutalt, porlepte sötétítő függöny helyettesítette az üveget. Villany sem volt. Nappal a lakók kiköltöztek az utcára. Sötétítőből, kartonpapírból, lebombázott házak törmelékéből tákolt fedelek alatt ücsörögtek, teáztak, kártyáztak, foltozták a ruhájukat. Juliának nagyon kellett figyelnie, miközben elkóricáló gyerekeket, részegeket, ázott karosszékeket, eldobált palackokat kerülgetett. Ugyancsak próbára tette az idegeit, hogy közeledő biciklije láttán a prolik leszegték a fejüket, és elhallgattak – levegőnek nézték. Mintha kék pártegyenruhája láthatatlanná tévő köpönyeg lett volna.

Ott, ahol a becsapódó rakéták letarolták a házakat, két poros árok hasított át a nyüzsgő városrészen. Mindkettőben megsemmisült az úttest, így Juliának le kellett szállnia, hogy a biciklit fölemelve átevickéljen a törmeléken. Az első árok viszonylag új volt. Vakolatpor örvénylett a levegőben, rongyszedő család kotorászott a romok között. Egy csinos gyermek – kilenc-tíz éves, fekete szemű kislány, kétszer akkora pamutbársony ruhában, mint ő – földre leterített pokrócon kínálta a járókelőknek az aznapi szerény zsákmányt: ütött-kopott cipőt, régi szöget, csavart, összevissza karcolt szemüveget.

A második árok jóval régebbi volt, és már belakták a hajléktalanok. Viskóik körül füzike nőtt a törmeléken. Néhányan, a szétbombázott épületek korábbi lakói, csak visszajöttek ide; mások nomádok voltak – főleg londoni lakhatási engedéllyel nem rendelkező, leszerelt katonák –, és egy idő után továbbálltak. Ezeket a lepusztult részeket általában veszélyesnek tartották, a lányok nemigen merészkedtek a közelükbe. Egy ösztövér férfi nyílt tűzön kotyvasztott valamit, és fölfigyelt a közeledő Juliára, de a kék kezeslábas láttán ő is üres tekintettel átnézett rajta, mintha ott sem lenne.

Amikor Julia a párttagok lakta Highburybe ért, és folytatódtak a Nagy Testvér-plakátok, olyan hirtelen oldódott benne a feszültség, hogy maga is elcsodálkozott, milyen ideges volt az imént. Járőr felügyelte a negyed határát, Julia üdvözölte az őrszolgálatost; testtartásának ellazulásából kitalálta, hogy a katona mosolyog rá a maszkja mögött. Nyugodt útja volt a futballstadionig, ahol óriási falfestmény örökítette meg Butler híres gólját. A gól a Keletázsia elleni mérkőzésen esett, de az ellenfél mezét nemrég lemeszelték, burkoltan sejtetve, hogy Óceánia és Keletázsia szövetsége talán az utolsókat rúgja. Julia utcájában virágoztak a gesztenyefák, a törzsüket övező széles, piros szalagok pedig – ezek jelezték, hogy némelyiket ki fogják vágni – szinte ünnepivé tették a fasori hangulatot. Gyerekcsapat játszott az úttesten. Julia leugrott a bicikliről, és odatolta a szálló falához. Egy kislány éppen a krétával rajzolt ugróiskolát teljesítette, és gumilabdát pattogtatott; a többiek körülállták, majd hirtelen rázendítettek egy mondókaszerűségre. Julia fölismerte a játékot: Akasztófának hívták. A krétával rajzolt ugróiskola akasztófát formázott, és a játékosnak a mondóka ritmusára kellett végigugrálnia rajta. Ha vonalra lépett, vagy a labdája vonalat ért, „ellenség” lett belőle, és „fölakasztották”.

Az Akasztófát az Igazságminisztérium Gyermekosztályán dolgozó legendás Faye Mama találta ki – ugyanaz, aki a Mit ígért a kiském és a Malacka nem bújhat el című nótákat írta. Eredetileg a nép három leghírhedtebb ellensége, a köpönyegforgató Rutherford, Aaronson és Jones felakasztásának állított emléket. Faye Mama azzal tette egyedivé a művét, hogy egy képzeletbeli nagybácsival gyarapította a bűnösöket – a mesékben mindig egy éles eszű unokahúg vagy unokaöcs leplezte le a gonosz bácsit mint kémet. A dalocska így szólt:

Rutherford, Aaronson,

Jones meg a bácsikád,

Szemük vájja keselyű,

Négy akasztófavirág.

Rúgnak és kapálnak,

Sírnak-rínak bezzeg.

De mi rá se rántunk:

Tudjuk jól, mit tettek!

Lógjanak pucéron,

Esőben, hóban kivált!

Rutherford, Aaronson,

Jones meg a bácsikád.

A játékos végül jó magasra feldobta a labdát, és megnevezett valakit, akinek el kellett kapnia; ha ez nem sikerült, az illető ellenséggé vált, és „felakasztották”, vagyis büntetést szabtak ki rá – például pocsolyavizet kellett innia, vagy tűrnie kellett, hogy a többiek a karjába csípjenek.

Máskor Julia csak nevetett volna a kegyetlen játékon. Ilyenek a gyerekek, szeretik a borzongató dolgokat! De aznap eszébe jutott Smith, s hogy milyen imádattal nézte O’Brient. Hirtelen Smith keresztneve is beugrott neki: Winston. Gyakori név a kortársai között, nyilván egy hős forradalmár után, aki később áruló lett, és szublimálták. Az a Winston bizonyára megjárta a Szeretetminisztériumot – vagy az elődjét. Julia anyjának megfogalmazásában: „Akkor járta meg a Szeretetminisztériumot, amikor azt még Szívélyes Üdvözletnek hívták.”

A gyerekek észrevették Juliát, és egy kiskémegyenruhás, menyétarcú fiú összehúzott szemmel, gyanakvóan figyelni kezdte. Julia kedvesen rámosolygott, és hangsúlyos fesztelenséggel elindult a 21-es Női Szálló bejárata felé, föltéve magában, hogy legközelebb félreteszi a heti csokoládéadagját a gyerekeknek. Ha sikerül lekenyereznie őket egy-egy alkalmi finomsággal, akkor kevésbé kell attól tartania, hogy butaságokat találnak ki róla. A pártcsokoládét különben is csak a gyerekgyomor képes megemészteni.

A portán egy darab kenyér és némi sajt várta – a lányok hagyták ott neki. A fejadag részeként kapott sajtot „cipőtalpnak” hívták, de Julia farkaséhes volt a kiadós biciklizés után, és mert lemaradt az aznapi második étkezésről. A pult mellett állva falta be az egészet, miközben Atkinsnek, aki gondnok és felügyelő volt egy személyben, be nem állt a szája.

Atkins nemzetiségi volt; sötétbarna bőrszíne kezdetben lenyűgözte Juliát. Még az is megfordult a fejében, hogy Atkins az afrikai étrendtől lehet olyan barna, de aztán rájött, hogy ez butaság. A felügyelő – érett középkorú asszony – minden más szempontból vérbeli párttag volt, a londoni pártszervezet elkötelezett híve. Folyton mosolygott, kimutatva mind az öt megmaradt fogát, és szinte bármit képes volt a Párt iránti lelkesedés formájában kifejezni – akár a kutya, amely ugatással és farokcsóválással minden szükségletét közölni tudja. Ifjúkora divatja szerint tüntetően agyonfoltozott kezeslábasokat hordott, gallérján pedig a Hős Anya kitüntetés bronz fokozatát; ezt azért ítélték oda neki, mert hősiesen fölnevelt tíz sorkatonai szolgálatra fogható gyereket.

Hét gyerekének képét kitűzte a pult mögötti falra. Hat kép a bevonuláskor, a Mártírok Falánál készült, mielőtt a frontra küldték őket, és mindegyiken ott virított a Vörös Oroszlán pecsét, ami azt jelentette, hogy a katona elesett a háborúban. Atkins egyik lánya még élt – róla számos kép volt a falon, kisgyerekkorától negyvenévesig minden életszakaszban. A Közlekedési Minisztériumban dolgozott mindenesként, és szakasztott olyanná öregedett, mint az anyja. Atkins elvtársnő sosem említette a falon nem szereplő gyerekeit – innen lehetett kérdezés nélkül is tudni, hogy ők hárman seszeméllyé váltak. Hátborzongató belegondolni, hogy nem maradt belőlük semmi, csak háromtizednyi részük a bronzjelvényben.

Sok felügyelő volt nemzetiségi. A felügyelőséggel párttagságot lehetett szerezni, ami bebiztosította őket a munkatáborba hurcolás ellen, így ezt annak ellenére sem tartották túl nagy árnak, hogy a munkakör szinte semmi szabadidőt nem hagyott nekik. A rossz nyelvek szerint a nemzetiségiek készségesen jelentettek fehér lakóikról, és szemérmetlenül éreztették, mikor kell őket megkenni. Persze hasonlókat rebesgettek a Félautonóm Körzetekből származókról is, ezért Julia komoly fenntartásokkal kezelte a pletykát. Ráadásul Atkins asszonyra a legkevésbé sem illett a jellemzés. Kis ajándékokat boldogan elfogadott, de nem bánt rosszul azokkal, akiknek nem telt ajándékra. Bálványozta a Pártot, naiv izgalommal örült minden új dogmának, de esze ágában sem volt jelenteni, ha valaki félreértelmezte a dogmát. Bár a Párt után csak a második helyet foglalták el a szívében, rajongott a rábízott lányokért, és senki sem tudott róla, hogy sárga vagy vörös kódjelzéssel valaha is magaviseleti eljárást kezdeményezett volna bárki ellen, a fekete kódjelzésről nem is beszélve. Julia idejében csak három lányt veszített a 21-es Női Szállás. Egy szigorúbb felügyelővel könnyen veszíthettek volna tizenhármat is.

Atkins egyetlen gyöngesége az volt, hogy imádott beszélni. Julia sem mozdulhatott a pult mellől, míg ő az Angszoc legutóbbi győzelmeit ecsetelte, és önmagával boldog egyetértésben bólogatott. Az elején Julia a cipőtalpas kenyérre összpontosított, szinte oda sem figyelve Atkinsre, aki az Észak-londoni Felügyelők Szakszervezetének előző este hozott csapattámogató határozatairól beszélt. Háta mögött a televideó kellemesen zümmögött az amerikai mezőgazdasági régiókban folyó rizstermelésről, és a kettő együtt finoman álmosító hatást gyakorolt Juliára. Miközben Atkins témát váltott, és már azt taglalta, hogy mi mindenen kaptak össze újabban a lányok, Julia együttérző képet vágott, és tenyerébe söpörte a morzsát. Csak akkor kapta föl a fejét, és szentelt valódi figyelmet a felügyelőnek, amikor elhangzott Vicky neve.

– …egészen ki volt merülve – mondta éppen Atkins. – Ma reggel, mikor fölmegyek a hálóba, kit találok ott? A kis Vickyt, ahogy összegömbölyödve, takaróját a fejére húzva fekszik az ágyában. Ki tudja, nélkülem fölébredt volna-e. Még csak az kellett volna, hogy elkéssen a Központi Bizottságból!

– A munkája miatt van – szúrta közbe Julia sietve. – Vicky egyszerűen fáradt.

– Tudom én azt! – bólogatott Atkins. – Központi Bizottság! Minden földi halandó számára, legyen férfi vagy nő, megerőltető lehet ott dolgozni. De sajnáltam volna, ha megbüntetik a késésért, pont őt, aki annyi pluszjó munkát végzett Whitehead alelnök elvtársnak.

Whitehead említése után mindketten elhallgattak egy pillanatra, és szándékosan nem néztek a televideó felé. Szinte érezni lehetett, ahogy a név hallatán előrehajolnak a lehallgató titkosszolgák.

– Ó, Whitehead elvtárs duplaplusz okos – mondta aztán Julia gyakorlott lelkesedéssel. – Mindannyian csodáljuk!

– Igen, nagyszerű ember – kontrázott Atkins. – De túl sokat vár el a lányoktól. Hiába kerülnek hozzá olyan fiatalon, egykettőre lestrapálja őket. Vicky is mennyi, tizennyolc?

– Tizenhét. Most töltötte be.

– Tudom, nagyon fontos munkát végeznek a Központi Bizottságban, de látni is fáj, hogy Vicky ilyen rossz bőrben van. Alig bírja magában tartani az ételt. Gondolom, az idegei miatt.

Atkins gondterhelten nézegette a kezét. Julia várt; úgy érezte, a sajt kővé válik a gyomrában. A televideón egy nő jókedvűen sorolta azokat a mezőgazdasági terményeket, amelyekből a Hároméves Tervben kitűzött mennyiségnél több termett. „Avokádó: ötven tonna plusz! Banán: hetven tonna plusz!” Ezek a fényes mezőgazdasági jelentések valahogy mindig olyan terményekről szóltak, amelyeket véletlenül sem lehetett látni a boltokban. Julia némelyiknek a létezéséről is csak azért tudott, mert a hírolvasók állandó lelkesedéssel újságolták, hogy hol ebből, hol abból bőséges készlet gyűlt össze. Ha hozzávágtak volna egy avokádót, akkor sem ismerte volna föl.

Atkins halkan, bizalmas hangnemben folytatta:

– Megmondjam, szerintem mit kéne Vickynek csinálnia?

Julia már látta, hová akar kilyukadni a felügyelő, és legszívesebben felnyögött volna. De sikerült felcsillanó érdeklődést színlelnie:

– Mit? – kérdezte.

– Mesterm! – rukkolt elő Atkins a megoldással. – Jelentkeznie kéne mesterm-kezelésre.

Mesterm, azaz mesterséges megtermékenyítés. Új irányvonalának megfelelően a Párt igyekezett a mesterséges megtermékenyítés felé terelni a fogamzóképes nőket. A házasságon kívüli szex a kezdetektől bűnnek számított, de újabban már a házasságra – mint a kizárólagos párthűséget potenciálisan veszélyeztető intézményre – is gyanakvással tekintettek. Jó elvtárs csak az lehet, aki minden csepp energiáját a Pártnak szenteli. Ám ilyen elvtársak nem teremnek varázsütésre. Mesterséges megtermékenyítéssel kell előállítani őket. A csecsemőket elválasztják a szüleiktől, majd gyermekgondozó központokba kerülnek, ahol szenvtelen munkások nevelik föl őket. A mesterm volt a Párt „új családpolitikai irányvonala”, így a programra jelentkező lányok mindenféle kedvezményben részesülhettek.

És nehogy szexbűnnel vádolják őket, a teherbe esett hajadonok szintén a mesterm-programba menekültek.

– Vickynek időt kell szakítania a mestermre, Whitehead biztosan meg fogja érteni – vélte Atkins. – Persze nektek, többieknek is el kellene gondolkoznotok rajta, de ha csak Vicky esetét veszem, az a nagy kérdés, miért is nem vágott már bele. Ha ki van merülve az ember, nincs jobb a mestermnél. Nagyobb fejadagokat kaphat, bármikor kipihenheti magát a gyengélkedőn, fölpolcolhatja a lábát, és nővérkék szolgálják föl neki a teát. Nincs jobb dolog a gyerekvállalásnál! És a mesterm tiszta és tudományos. Én magam egy percig se haboznék, ha nem lettek volna gyerekeim az ógondoló módon. És Vicky még szűz! Gondolj csak bele.

Julia arca kifejezéstelen maradt. Atkins természetesen tudta, hogy Vicky annyira szűz, amennyire ő avokádó. De azt nem tudta, hogy a lányok hetek óta próbálják rábeszélni Vickyt a mestermre, győzködve őt, hogy milyen jó dolga lesz, s hogy „a méh zavaraira” nincs biztosabb gyógyszer. Próbálták és próbálják! Vicky volt a kis kedvencük, a szálló kis kedvence, aki még mindig megsiratta a macska fogta egeret. Julia, aki kétszer is nekifutott a mestermnek, jóllehet sikertelenül, különösen kitett magáért: részletezte, milyen finom édességeket kapott, a jelvényről nem is beszélve – mintha legkedvesebb emlékeit idézte volna föl. Még arra is célzott, persze csak roppant óvatosan, hogy nem kizárólag hazafias megfontolásból jelentkezett a programba. Vicky imádta Juliát – mindig a sarkában volt, követte, mint kisliba az anyját; Julia érveinek hatniuk kellett volna.

De Vicky szeszélyes tinédzser is volt, aki nem hajlandó szembenézni a valósággal, és sértődötten dacol, ha emlékeztetik a problémáira. Az FK-ban egyszerűen megragadták volna a grabancát, és jól megrázzák, hogy észre térítsék. „Ne legyél már ilyen ostoba! – korholták volna. –Terhes vagy, és ha nem tudod jó színben feltüntetni az állapotodat, akkor egy munkatáborban fogod megszülni a gyerekedet.” De Londonban virágnyelven kellett beszélni, és az is falra hányt borsó volt, mert Vicky meg sem hallotta.

– Semmi értelme, hogy én hozzam fel – folytatta Atkins. – Ki hallgat egy magamfajta habókos öregasszonyra? De rád felnéz. Te beszélhetnél a fejével.

– Whitehead elvtárs is szólhatna egy szót – vetette föl Julia, szándékoltan él nélkül.

– Már hogy volna ilyesmire ideje egy ilyen nagy embernek, aki éjt nappallá téve, önzetlenül dolgozik a Pártért?! – ütközött meg Atkins.

– Nagy ember, igen. Szívét-lelkét beleadja.

– Vicky átgondolhatná – csóválta a fejét Atkins. – A búslakodással nem sokra megy.

Esedezőn nézett Juliára, aki tehetetlen dühöt érzett. Mindig a legrendesebb emberek nehezítik meg az ember dolgát. Atkins tudhatná, hogy nem lehet mindenkin segíteni, főleg azokon nem, akik nem kérnek a segítségből.

– Beszélek vele – válaszolta mégis szinte önkéntelenül. – Nem ígérhetem, hogy hallgat rám, de legalább tisztábban látunk.

Atkins arca felragyogott, mintha megoldották volna a problémát.

– Tudtam, hogy számíthatok rád, elvtársnő! Nem is tartalak föl tovább. Tudom én: ha menni kell, hát menni kell.

A 21-es Női Szállóban a hálóterem, a felügyelői iroda és a közösségi szoba a földszinten volt, a teljes vizesblokk viszont az emeleten. Julia leírhatatlan bosszúságára. Gyönge volt a víznyomás, állandóak a dugulások, és a kiömlő víz a födémen átszivárogva egyenesen az ágyakra csöpögött. Állítólag azért találták ki ezt a beosztást, hogy a felső szint némi védelmet nyújtson a földszinten alvóknak arra az esetre, ha éjjel bombatalálat érné az épületet. Ez jól hangzott, de Juliának más elmélete volt. A Párt azért találta ki, hogy az idegeire menjen.

Leggyakrabban énéleti célból mentek föl a lányok az emeletre, a konyha ugyanis már rég nem működött, csak ruhát szárítottak benne. Az „énélet” szó az egyedül töltött időt jelentette újnyelven – énéletet élt az ember, ha hosszú sétára ment, késő éjszakáig olvasott vagy nézte a naplementét. Rosszalló értelemben használták, azt sugallva, hogy minden perc, amit az egyén nem a közösség javát szolgálva tölt, elvesztegetett idő. De a szállóban csak vécét jelentett az énélet. Amikor Edie a szállóba érkezett, és megpillantotta a mosdó ajtaján az énélettáblát, a messziről jött ember méltatlankodásával kérdezte: „Csak nem azt akarják mondani, hogy kaki az életünk?” Margaret idegesen pillantott a televideóra; Edie vette a lapot, és mindjárt jó hangosan hozzátette: „Én aztán nem gondolom, hogy kaki az életem! Gyöngy életem van, úgy bizony!” Julia úgy tudta, a tábla abból a korból felejtődött ott, amikor a szállókban még volt fürdőszoba, és óvni kívánták a dolgozókat a túl hosszú fürdőzés veszélyeitől. De a szállók lakói már jó ideje a Párt fürdőházát használták, egy politikai megbízott szigorú tekintetétől kísérve, aki azonnal belefújt a sípjába, ha valaki a szükségesnél tovább időzött a zuhany alatt.

Ugyancsak az emeleten volt az öltöző. Julia most oda tartott, kissé idegesen, mint mindig, ha át kellett öltöznie. A helyiségben mind a négy fal szekrénysorainak tetejéről televideók néztek lefelé, vagyis képtelenség volt kikerülni a látókörükből. A házirend azt is tiltotta, hogy az öltözködők bármi módon elfüggönyözzék magukat. Feltehetően azért, hogy minél nehezebb legyen feketepiaci készleteket rejtegetni a szekrényekben. Az általános vélekedés szerint azonban a fürkészek kedvéért volt így – hogy kedvükre nézegethessék a meztelen lányokat. Hivatalosan azt állították, hogy a női szállókat szemmel tartó fürkészek mind nők, de a szóbeszéd máshogy tudta. Mindenesetre Julia jól megtanulta az Ifjúsági Szexellenes Szövetségnél töltött évek alatt, hogy a női formáknak a nők között is bőven akadnak csodálói.

Erre gondolt, miközben kinyitotta a szekrényét, így majdnem elkerülte a figyelmét a szellőzőrésen becsúsztatott kis cédula. Szórakozott pillantást vetett rá, abban a hitben, hogy csak a vécéhelyzetre akarják emlékeztetni. De miután elolvasta a ráírt üzenetet, mozdulatlanná dermedt, és gyorsan markába zárta a cetlit. Őrülten vert a szíve. Magára parancsolt, hogy egyenletesen vegye a levegőt, majd tovább kotorászott a szekrényében, mintha mi sem történt volna. Forróság öntötte el az egész testét, az a fajta forróság, amitől kiveri az embert a víz.

Késő, gondolta, ha rendes párttag lenne, abban a minutában patáliát csap, és Atkinshez vágtat, hogy vörös kódjelzésű magaviseleti eljárást kezdeményezzen. Ha most tenné, a hülye is látná, hogy a felháborodása hamis. Rémkép villant át rajta: szem nélküli egerek rágják a húsát a szeretetminisztériumi sötétben. Fázott; tetőtől talpig izzadt teste reszketett a huzatos helyiségben.

A cédulán ez állt: SZERETLEK.

Pánik sugallta első gondolata az volt, hogy Winston Smith írta. Ez persze képtelenség. Még ha megfordul is Smith fejében ilyesmi, soha nem jut be a 21-es Női Szállóba. Valószínűbb jelölt a műszaki ellenőr, aki szeret elidőzni a hálóteremben, és somolyogva nézegeti a száradó fehérneműt; vagy a csomagpostás fiú, aki folyton valamelyik lányról ábrándozik. Julia titkos partnere sem lehetett, bármilyen logikus lett volna, hogy ő legyen az első számú gyanúsított. A jóképű fiatalember leltározó munkásként dolgozott a Bőségminisztériumban, és többnyire egy perc alatt túlesett az egészen – Julia még a cipőjét kereste, amikor ő már a Párt iránti kötelességeiről beszélt.

Maga a cédula nem árult el semmit. Nyilvánvaló, hogy tollhoz nem szokott kéz formálta az ügyetlen betűket. Vagyis harminc alatt bárki írhatta. A hangíró eljövetele óta az emberek ritkán vesznek a kezükbe tollat vagy ceruzát. Az elkövető híg kék tintát használt, és a K alsó ferde szárát csak színtelen kis barázda jelezte a papíron – de Londonban szinte minden toll így ír. A jó fekete tinta többet mondott volna arról, aki használta.

Julia szinte biztos volt benne, hogy a fürkészek nem vettek észre semmi furcsát: a lányok gyakran üzennek egymásnak – teendőkről, fejadagokról – hasonló cédulákon. Lehet, hogy nem látták meg. Hiszen háttal állt a televideónak, és egyik oldalról részben eltakarta a nyitott szekrényajtó. Legrosszabb esetben látták, hogy valamibe belepillant, aztán tovább figyelték, hogy mit csinál. Most, hogy belegondolt, elborzadt, mi lett volna, ha valóban nagy felhajtást csinál. A Szeretetminisztériumba juttatta volna a postásfiút, vagy azt a tökfilkót a Bőségminisztériumból. És persze minden feljelentésben van kockázat, különösen szexbűn esetén. Akit szexbűnnel buktatnak le, gyakran magával rántja a nőt is, mondván, hogy a nő „bátorította”. Szerencsére ő talpraesettebb ennél. Az FK-ból hozott ösztönei ezúttal sem hagyták cserben.

A cédulát továbbra is a markába szorítva elővette a piszkos munkákhoz évek óta viselt elnyűtt kezeslábasát. A térdénél a sok stoppolástól olyan volt az anyag, mintha zuzmó nőne rajta. Az ülepe csaknem átlátszóra kopott. Mellrészére apró lyukakat égettek a cigarettából kipotyogó parázsdarabkák.

– Nem szeretném összepiszkolni a rendes ruhámat – fordult Julia kedvesen mosolyogva az egyik televideó felé. – Ha férfi elvtárs van szolgálatban, kérem, forduljon el, amíg átöltözöm.

Társai mulattatására Julia gyakran mondott efféléket. A lányok feltételezték, hogy ilyenkor a hallótávolságon belül tartózkodó férfi fürkészek összeszaladnak a képernyő előtt. Julia egyébként nem bánta, ha gyönyörködnek meztelen fenekében – formás fenék volt, nem kellett szégyellnie. Sőt, néha pezsdítően hatott rá a gondolat, hogy a látvány netán bosszantó mértékben fölizgatja a fürkészeket.

Most is a hátsójára számított, hogy elvonja a figyelmet a kezéről. Lendületes mozdulattal kicipzározta a kezeslábasát, és ahogy egyik, majd másik lábára állva kilépett belőle, mi sem volt természetesebb, mint hogy megkapaszkodjon a szekrény felső polcában, amelyre a magas szárú, fűzős cipőjét tette. És ott, észrevétlenül, a két cipő közé csúsztatta a cédulát. Miközben fölakasztotta a jó kezeslábast, és sietve belebújt a koszosba, képzeletben lepergette maga előtt az elmúlt perceket. Úgy vélte, nem követett el hibát. Mire átöltözött, és bezárta a szekrényt, szinte teljesen visszanyerte a nyugalmát.

Ekkor lépett színre – mintegy a semmiből – a szálló két macskája, Tigris és Komisszár. Bajkeverő macskaösztönük sugallatára éppen akkor jutott eszükbe, hogy az énélet ajtaja előtt egy gazdátlan zoknin marakodjanak, amikor Julia odaért.

– Nyomás egeret fogni, lusta tőkések! – viccelt Julia. Ahogy kezében a nehéz csőgörénnyel elindult feléjük, a macskák abbahagyták a birkózást; Tigris megrázta magát. Komisszár, rőt testén a rátekeredett zoknival, fekve maradt, továbbra is támadón fölemelve egyik mancsát. Aztán ásított. Julia alácsúsztatta a lábát, a macska bosszúsan arrébb szökkent. Ahogy kinyílt az ajtó, mindkét állat beiramodott rajta, mintha fontos dolguk lenne odabent. Julia elnevette magát.

– Látom ám, mit műveltek, mihaszna tévgondolók! Két nyavalyás francia!

Az egyik vécéfülkének nem volt ajtaja, és a szemközti falra szerelt televideó egyenesen belelátott, ezért a szégyenlősebb lányok nem használták; a másik vécé viszont nehezen bírta az állandó terhelést. Néhányan akkor is az utóbbit használták, ha el volt dugulva, és a következő használóra hagyták az egyre gyűlő mocskot. De aznap reggel, mielőtt Julia munkába ment, a szenny még nem bukott át a vécé peremén. És ezen az állapoton még a pumpával való (sikertelen) próbálkozás sem rontott.

De most a vécékagylótól csaknem a szemközti falig ért a tócsa. Olyan nagy volt – barna maszatfoltok és egy jókora menstruációs véralvadék elegye –, hogy a televideó homályos tükörképe is elfért rajta. Kétrét hajtott, ázott papírlap úszott benne. SZERETLEK, villant be Juliának, de mindjárt eszébe jutott, miféle papírt lát. Edie üzent rajta aznap reggel a lányoknak: KÉRLEK, ELVTÁRSAK, NE RONTSÁTOK TOVÁBB EZT A SEJÓ HELYZETET! Ezen mindenki nevetett; Julia kétrét hajtotta a lapot, és az írásos felével kifelé a vécéajtó felső peremére ültette.

Valaki, a sejó helyzetet tovább rontva, olyan sietséggel ránthatta föl a vécéajtót, hogy a papírlap, amelyet egyébként észre sem vett, egyenesen a trutyiba repült. Hogy ez a lány miért nem látta át a sejó helyzetet, és miért használta, majd húzta le – a jelek szerint többször is – a vécét? Nos, ha végső soron nem lett volna mindez tökéletesen előre látható, az ember joggal mondaná, hogy nem hisz a szemének.

Julia egy pillanatig úgy érezte, mindjárt elsírja magát. O’Brien, Vicky, a SZERETLEK-cédula, és most ez a mocsok. Kérdés, hogy talál-e még egyáltalán rendes felmosórongyot házban. És napközben nincs meleg víz. És kár azt remélni, hogy nem fogja összepiszkolni magát, vagyis még a fürdőbe is el kell szaladnia. Újabb fürdőkupon, újabb elvesztegetett óra, és ha O’Brien még mindig a Prózaellátón vendégeskedik, akár veszélyes is lehet ennyit késni. Hogy mire nem képesek egyesek, csak mert nem akarják, hogy a fürkészek szarás közben lássák őket! Bezzeg arra nem képesek, hogy a szennyet, amit maguk után hagynak, föltakarítsák!

A macskák megérezték a vérszagot; Komisszár óvatosan a tócsa pereméhez hajolt, és szagolgatni kezdte a legközelebbi véralvadékot, míg finnyásabb fivére távolabbról figyelt. Julia letette a csőgörényt, és lecsapott: tarkóbőrüknél fogva emelte a levegőbe őket. Tekergőztek, kalimpáltak, tekingettek hátra, az izgalmas tócsa felé; Komisszár körme beleakadt a kezeslábas ujjába. Kezében egy-egy macskával Julia visszament az öltözőbe; az állatok engedelmesen hagyták, hogy rájuk csukja az ajtót. „A Párttal gondolj, ne a gonddal!”, dünnyögte magában Julia, majd határozott mozdulattal – nem adva időt magának arra, hogy bármit is érezzen az énélet állapotával kapcsolatban – kinyitotta a vécéfülke ajtaját, hogy fölmérje a kárt.

Megkönnyebbülve látta, hogy valaki már megkísérelte a takarítást, és a tócsa kisebb, mint amekkorának kívülről látszik. Az illető a fenéktörléshez odakészített újságpapírdarabokat használta, de valami rejtélyes okból nem a szemetesbe dobta az átnedvesedett papírt, hanem halomba rakta a vécéfülke sarkában. De legalább nem a vécébe, ahonnan most ki kellene kotorni az egészet. Julia ekkor vette észre azt a valamit a vécécsészében. Először azt hitte, káprázik a szeme, de amikor közelebb hajolt, és hunyorítva szemügyre vette, még mindig ott volt.

Az egérnél nem nagyobb test java része a gumószerű, formátlan fejből állt. A fejen két dudor jelezte a szem helyét. Élénkpiros erek hálózták be a lilán áttetsző, vörössel pettyezett bőrt. A fonnyadt kis végtagokra itt-ott fekete, kocsonyás anyag tapadt, de az egyik karocska tiszta volt, és döbbenetesen tökéletes a szabályosan formált könyökízülettel. Az egyik lábfejen jól látszott az öt különálló lábujj, míg maga a láb a hashoz felhúzva azt sugallta, hogy a gazdája édesdeden alszik. A teremtmény legemberibb vonása a meztelensége volt. Julia ösztönösen szerette volna bebugyolálni. Híg vérrel vegyes, bűzös barna vízben feküdt. Homlokán egy darabka szar.

Vicky gyereke.