Susan Mallery

A meg nem írt fejezet

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Mallery, Inc., 2024 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: The Summer Book Club

Harlequin MIRA

Magyarra fordította: Csató Gabriella

- Borítókép: Shutterstock

ISBN 978-615-108-026-9

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Andrea és Jessica – dupla köszönet az imádni való

Mochiról szóló infók és a csodás fotók megosztásáért.

Mochiról mintáztam a Home Sweet Christmas Tinselét.

Remélem, élveztétek a bohóckodását és a ruhatárát!

Egy ilyen édes kutyusnak mindig mesésen kell kinéznie!

Valami kavarodás miatt azt a könyvet nem nektek

dedikáltam, és most bepótolom a mulasztásomat.

Bár ebben a regényben nem szerepel Tinsel, köszönöm,

hogy kölcsönadtátok a családneveiteket!

1. FEJEZET

– Hogyan lehetséges, hogy harminchét éves létemre még mindig görcsbe rándul a gyomrom, amikor a lányom tanára azt üzeni, hogy keressem fel? – Laurel Richards felemelte a mobiltelefonját. – Vagy adott esetben sms-ben kéri ezt?

Paris elvigyorodott.

– Sosem szabadulunk meg a tekintélytől való zsigeri félelmünktől. Kellene, de nem megy. Melyik tanár írt?

– Jagger osztályfőnöke. Nem értem. Egyik lányom sem bajkeverő, és már alig három hét van hátra a szünetig. – Laurel hiába igyekezett elfojtani a nyugtalanságát, a gyomra egyre jobban összeszorult. Tudomása szerint tizenkét éves lánya szívesen járt iskolába, rengeteg barátja volt, és jól is tanult. Hamarosan befejezi a hetediket, többnyire csupa A-t meg B-t kapott, és a mai napig sosem volt vele probléma az iskolában. – Mit gondolsz, miről lehet szó?

Barátnője, a csinos, barna hajú, mogyoróbarna szemű, mosolygós Paris a szemét forgatta.

– Szeretlek, de ha látnoki képességekkel rendelkeznék, azt arra használnám, hogy megnyerjem a lottó főnyereményt. Jagger aranyos kislány, a tanára talán valami díjat akar adni neki. Ne feltételezd rögtön a legrosszabbat!

Laurel a hasára szorította a kezét; azt kívánta, bár elmúlna az émelygése.

– Igazad van – motyogta, és gyorsan bepötyögött a mobiljába egy sms-t, amelyben megerősítette, hogy két óra húszra az iskolában lesz. – Valószínűleg fölöslegesen aggódom. Lehet, hogy az osztályfőnöke valami jó hírt akar közölni velem, például azt, hogy Jagger egy zseni, és már ősszel elkezdheti az egyetemet. Nem mintha ezt most megengedhetnénk magunknak. Úgy számoltam, hogy még van öt évem arra, hogy összespóroljam a továbbtanulásához szükséges összeget. Ó, várjunk csak! Ha Jagger annyira okos, kaphat ösztöndíjat is! Probléma megoldva!

Paris még szélesebben mosolygott.

– Ebbe azért ne éld bele magad! Kötve hiszem, miszerint arról akarnak értesíteni, hogy a lányod kihagyhatja a következő öt iskolai évet.

Mindketten nevettek, mielőtt ismét az epresládára fordították volna a figyelmüket, amelyet Paris korábban a kopott íróasztalára helyezett.

Mindegyik eper gyönyörű mélyvörös volt, nagy és tökéletes formájú. A láda mellett egy nyitott doboz állt, benne szövetdarabkák, ragasztó, fogpiszkálók, babaruhák és különböző bababútorok.

– A színpad megmaradt tavaly nyárról, amikor azt a cukkinis Rómeó és Júlia-jelenetet csináltam meg – mondta Paris a dobozban turkálva. – Úgy rémlik, megőriztem a jelmezeket is.

– A cukkiniruhák nem illenének az eprekre. – Laurel szünetet tartott. – Hm. Ez elég furán hangzott.

– Az utolsó alkalommal, amikor kiválasztottuk a hónap terményét, a táncoló spárgák mellett döntöttünk. Az is elég fura volt.

– De hatásos.

A Los Lobos-i országút menti, gyümölcsöket és zöldségeket kínáló Los Lobos Kispiac három generáció óta Paris családjáé volt, és nagy népszerűségnek örvendett mind a helybeliek, mind a turisták körében.

Laurel segített a barátnőjének erősíteni a közösségi médiában való jelenlétét. Ennek része volt a hónap gyümölcsének – vagy zöldségének – kiválasztása.

Néha az adott terményt csak lefotózták, máskor viszont kellékeket, jelmezeket meg színpadot is használtak a népszerűsítésére, és Paris úgy vélte, hogy a szezon első szamócái ezt megérdemlik.

– Szóval megegyeztünk – bökött a dobozra. – Eperkoncertet rendezünk.

Laurel bólintott, és a hátizsákjából kivett egy papírlapot, amelyre hat apró mikrofonállványt nyomtattak. Ezeket akarták kivágni és a fogpiszkálókra ragasztani. Felöltöztetik az epreket, a mikrofonok mögé állítják őket a kis színpadra, és a fotókat elküldik a kispiac követőinek. Utána pedig a „művüket” kiteszik a friss virágok mellé az egyik polcra. A vevők szerették a saját szemükkel látni az „alkotásokat”, és szívesen szelfiztek velük.

Két órával később a hat eper már vagy csipkeruhát viselt, vagy csillámportól ragyogott. Háromra zseníliasapkát is adtak. A kis mikrofonokat is rögzítették, a színpad hátsó részét pedig miniatűr kaktuszokkal és műfűvel díszítették.

– Strawberry Fields Forever – kuncogott Paris.

– Mekkora sláger volt az! És ez is óriási siker lesz.

Laurel a pajtájából hozott reflektorokat felállította a színpad körül, és készített vagy harminc képet. A legjobbakat, mintegy tucatnyit, elmentették.

– Ma este megírom a háttérsztorit – mondta Paris. – És holnap mindent posztolok. Te mit fogsz csinálni a találkozódig?

– Pánikba esem. Azt hajtogatom, hogy „ne ess pánikba, Laurel”. Talán egy kicsit aggódom is.

Paris megölelte a barátnőjét.

– Jagger nem tett rossz fát a tűzre. Nem vallana rá. Legyen egy kis hited!

– Kaptam egy sms-t az osztályfőnökétől. Jogom van bepánikolni. Ott áll a Szülői kézikönyvben.

– Akkor szükséged lenne egy frissebb példányra – mormolta Paris, ahogy kikísérte a barátnőjét. – Majd értesíts a történtekről!

– Te leszel az első, akinek mindenről beszámolok. Folytatjuk a könyvklubot?

– Naná! Egyébként még nem fejeztem be a Mackenzie hegyét, de azt már most is kijelenthetem, hogy imádom!

– Én is! – Laurel elmosolyodott. – Úgy értem, ugyan már! Wolf Mackenzie? Nem érdekel a randevúzás, de az a pasi…

Paris felsóhajtott.

– Tudom. Szexi és erős. És ha valóban létezne, a hangja biztosan mély lenne, és bársonyos, mint az olvadt csokoládé. Ha csak rágondolok, én is elolvadok, pedig azt hiszem, mindketten egyetérthetünk abban, hogy nem vagyok az az olvadozós fajta.

– Hát, ez az írott szó hatalma. És a történet is fordulatos. Hamarosan megbeszéljük.

Laurel elhajtott a nagy, viktoriánus épület mellett, ahol a lányaival lakott, és a túlméretezett pajta felé kormányozta a kisbuszt.

Masszív épület volt, a teteje jó állapotú, de ráfért volna egy festés, és az ablakait is jó lett volna kicseréltetni, az elmúlt évben azonban más prioritásai voltak: több állványt szerzett be, és korszerűsítette a szállítási területet, valamint felújította a házához tartozó, külön bejáratú apartmant, hogy kiadhassa, és így némi bevételre tegyen szert. Az ablakok és a festetés így átkerültek a jövő évi listájára.

Mielőtt elindult az iskolába, maradt még egy kis ideje, ezalatt lefényképezte a tárgyakat, amelyeket az eBayen akart értékesíteni, többek között azokat a zománcüvegeket, amelyeket egy riverside-i hagyatéki vásáron vett.

A pajtája nyugati oldalán három fénydoboz állt egy pulton. Kettő elég nagy volt ahhoz, hogy elférjen benne egy nagyobb lámpa vagy műtárgy. Az egyik háttere fehér volt, a másiké fekete. A harmadik kisebb volt, eltérő színű háttereivel ideális például ékszerekhez vagy gyertyatartókhoz.

Laurel igyekezett minél jobb képeket készíteni, és egy vonalzóval mutatta meg a tárgyak méretét.

A legnagyobb zománcüveg tál alján volt egy kis lepattanás, és azt harminc centi távolságból is lefotózta, mielőtt csinált róla egy közelképet is. Amikor majd meghirdeti, egy nyíllal jelezni fogja a hibát. Fontos volt számára, hogy a vevői elégedettek legyenek, ne érezzék becsapottnak magukat.

A kelleténél korábban elindult az iskolába, és miután bejelentkezett a portán, pontosan két óra tizenkilenckor besétált Mrs. Krysty üres osztálytermébe.

A negyvenes, de máris őszülő tanárnő mosolyogva üdvözölte.

– Ijedtnek tűnik – jegyezte meg.

– Légzési nehézségekkel küzdök – ismerte be Laurel; kezet fogott a tanárnővel, aztán lehuppant az asztal melletti székre. – Általában nem szoktak behívni a lányaim miatt.

– Á, igaz is! Jaggernek van egy húga.

– Ariana tízéves. Jövő ősszel már ő is felsős lesz.

– Örülünk, hogy ide fog járni. – Mrs. Krysty az íróasztalára tette a kezét. – Először is hadd szögezzem le, hogy Jagger az órákon jól teljesít. Beszéltem a többi tanárával, és mindenki elégedett vele. Kitűnő tanuló, barátságos, együttműködő, élénk eszű és népszerű. – Elmosolyodott. – Született vezéregyéniség, aki nem rejti véka alá a véleményét.

Laurel mindeddig semmi rosszat nem hallott. Sajnos, biztos volt benne, hogy hamarosan jön majd egy óriási „de”.

– De volt néhány furcsa megjegyzése – folytatta lassan Mrs. Krysty.

Furcsa megjegyzése?

– Mivel kapcsolatban?

– Inkább kivel. – A tanárnő szünetet tartott. – Ami azt illeti, a férfiakkal.

– A férfiakkal? Ez meg mit jelent?

– Az egyik tanára a múlt heti, európaitörténelem-óráján elmagyarázta, hogyan kapcsolódott a hidegháború a második világháborúhoz és az elmúlt száz év más eseményeihez. Jagger kijelentette, hogy a háborúkat a férfiak kezdték, és ha a saját dolgukkal törődnének, a világ jobb hely lenne. – Mrs. Krysty halványan mosolygott.

– A beszélgetés parázs vitába torkollott, és egészen a kiabálásig fajult, amikor Jagger egy másik diákkal hevesen összeszólalkozott. Azt mondta, hogy a férfiak mindig elnyomták a nőket, csak magukkal törődnek, és fütyülnek a családjukra. Felszólította az osztálytársát, hogy mondjon egyetlen példát arra, amikor egy nő kezdett háborút. Bármilyen háborút.

– Igaza volt – motyogta Laurel. – A nők egészen a közelmúltig nem jutottak hatalmi pozíciókba, így nem is tudtak háborúkat indítani, de gondolom, nem ez a lényeg.

– Nem. A társadalomismeret-óráján az udvarlás különböző formáit vitatták meg, azt, hogy egyes szokások hasonlítanak azokhoz, amelyeket mi is ismerünk, mások meg nem. Példaként felhozták, hogy Indiában még ma is sok az elrendezett házasság.

Mrs. Krysty az orrára biggyesztette az olvasószemüvegét, és a jegyzeteibe pillantott.

– Jagger azt mondta, hogy ő sosem megy férjhez, mert a férfiakban nem lehet megbízni, mindig cserben hagyják az embert. A nők jobban járnának, ha csoportokban élnének, és csak azért engednék be a férfiakat, hogy gyerekeik lehessenek, aztán kitennék a szűrüket.

A tanárnő az asztalra ejtette a szemüvegét.

– Tudom, hogy ön és Jagger apja nemrég elváltak, és a válás mindig nagy trauma a gyerekeknek, de az az érzésem, hogy itt többről lehet szó. Jagger mintha gyűlölné a férfiakat, és egyáltalán nem bízna bennük.

– Nem, ezt nem hiszem! – tiltakozott gépiesen Laurel, bár felzaklatták a hallottak. Nem értette, hogyan válhatott férfigyűlölővé a lánya. – Jagger előttem még sosem mondott ilyeneket.

Legalábbis nem emlékezett rá, hogy mondott volna. Nem mintha leültek volna megvitatni a nemi szerepeket, és hogy milyen apák a férfiak. Tudta, hogy Jagger haragszik az apjára, amiért elhagyta őket, és felerősödött a védelmező ösztöne, de arról fogalma sem volt, hogy idáig fajult a helyzet.

– Mit a helyzet a férfi példaképeivel? – kérdezte Mrs. Krysty. – Velük hogy jön ki?

– A férfi példaképeivel?

– Igen. A nagybátyjával, a nagyapjával vagy egy családi baráttal. Valakivel, akivel találkozgat.

– Mármint hogy én? Úgy érti, akivel randizom? De hát ilyesmiről szó sincs! Egyrészt a szerelem a nőket meghülyíti, másrészt semmi szükségem arra, hogy egy pasas mindent tönkretegyen, amit… – Laurel hangja elcsuklott, ahogy jeges rémület söpört végig rajta. – Sosem mondanék ilyet Jagger előtt – tette hozzá gyorsan, de aztán elgondolkozott azon, hogy ez igaz-e.

Mert lehet, hogy megtette. Vagy hogy Jagger a fültanúja volt, amikor Parisnek az exére panaszkodott.

Tudta, hogy a lányai hallották, hogy sír, miután Beau lelépett, noha megpróbálta eltitkolni előlük a fájdalmát. És ami a férfi példaképeket illeti, ott van… Kicsoda? Hiába törte a fejét. Nem voltak férfi rokonaik. Az apja Alaszkában élte világát, szinte sosem adott hírt magáról. Az édesanyja, aki a második férje kedvéért Ohioba, a harmadik férje miatt Vermontba költözött, ritkán látogatta meg őket, és amikor megtette, a negyedik férjét sosem hozta magával.

Laurel, akárcsak a szülei, egyke volt, nem voltak unokatestvérei, sem nagybátyjai.

– Nincs férfi az életemben – mondta lassan, kétségbeesetten keresve legalább egy kivételt. – Nők az alkalmazottaim, nő a legjobb barátom. Valójában az összes barátom nő. – Mrs. Krystyre nézett. – Ott van Bandita, de ő nyilván nem számít.

– Egy rokon?

– A barátnőm kutyája.

A tanárnő megértő arckifejezése rosszallóra változott.

– Nem, egy kutya nem számít.

– Jagger szereti a két férfi tanárát – mondta Laurel, szalmaszálak után kapkodva.

Mrs. Krysty arca megenyhült.

– Igen, és általában jól kijön a fiú osztálytársaival is. Megkérdeztem a tanárait, és minden közös projektben aktívan részt vesz. – A tanárnő már mosolygott. – Nos, csak tájékoztatni akartam a helyzetről. Nem hiszem, hogy azonnali beavatkozást igényelne, de látszik egy bizonyos tendencia, amiről, úgy véltem, tudnia kell. Talán a lánya javára válna, ha lenne körülötte néhány rendes férfi. A barátnője férje, egy lelkipásztor, egy szomszéd, egy osztálytárs apukája… Már az is sokat segíthetne, ha látná, ahogy hétköznapi dolgokat csinálnak, például húst sütnek egy grillpartin. Ez megmutatná neki, hogy a társadalmunk minden tagja értékes.

Laurel bólintott, de közben arra gondolt, hogy egyik barátnője sem él házasságban, és a gyülekezetben, ahová néha eljártak, a lelkész – micsoda poén! – szintén nő. Szóval nem ismert olyan férfit, aki példaképül szolgálhatott volna a lányának.

– Igaza van – felelte mégis határozottan. – Bővítenünk kell az ismeretségi körét. Megfelelő módon.

Az osztályfőnöknőre villantott egy mosolyt, amit kissé hamisnak érzett, főleg mivel feldúlt volt, zavart, aggódó, és küzdött a felelemmel, hogy miatta lett férfigyűlölő a lánya.

– Most, hogy felhívta a figyelmemet a problémára, együtt dolgozhatunk a megoldáson.

– Remek! – ajándékozta meg Mrs. Krysty egy őszintébb mosollyal. – Jagger csodálatos kislány. Örülünk, hogy ide jár.

– Ez az, amit minden édesanya hallani akar.

Laurel elköszönt a tanárnőtől, kijelentkezett a portán, majd odasétált az élénkpiros Pacificájához. A kormány mögé csúszott, hátrahajtotta a fejét, lehunyta a szemét, és hagyta, hogy elárassza a szégyenkezés és lelkifurdalás.

Erről ő tehet! Oké, ő és Beau. Mindkét gyermekét megviselte, hogy az apjuk lelépett, de míg Ariana három hónapon át mindennap zokogott Beau után, Jagger csak magában füstölgött.

De ez nem minden. Jagger hallotta, amikor az anyja panaszkodott, szidta Beau-t, és úgy általában minden férfit. Hallotta, amikor az alkalmazottai, Marcy és Darcy Barnes az exférjüket szapulták, Laurel apját – azaz Jagger nagyapját –, aki, igen, elvette mindkettőjüket, egyiket a másik után, és mindkét házassága válással végződött.

Mrs. Krystynek igaza volt. Ha nem avatkozik közbe, a lánya férfigyűlölőként nő fel, ez nem helyes, és nem is egészséges. A párkapcsolati döntéseit önbizalommal és megfelelő mértékű mentális erővel kell majd meghoznia, nem pedig egy eltorzult világkép alapján.

Vannak rendes fiúk is! Laurel ugyan személyesen egyet sem ismert, de állítólag léteznek. Keresnie kell néhányat, és… és…

– És micsoda? – kérdezte fennhangon. – Kérjem meg őket, hogy legyenek a barátaim?

Mert randizni esze ágában sem volt.

Az órájára pillantott, és megállapította, hogy elég későn fog hazaérni. Máskor ez nem volt probléma, mert suli után a lányok általában egy darabig a pajtában lógtak Marcyékkal, akik ilyenkor egy kicsit kényeztették őket, és csak utána álltak neki a leckének. Most azonban, az osztályfőnöknővel történt beszélgetése után Laurel alig várta, hogy lássa és szorosan átölelhesse mindkettőjüket.

Később, amikor már alszanak, majd kitalálja, hogyan bizonyítsa be nekik, hogy a világ tele van csodálatos emberekkel, és a férfiak igenis lehetnek jó barátok, kedvesek és megbízhatóak, szóval semmi okuk gyűlölni vagy megvetni őket.

Csak hát van itt egy kis bökkenő, gondolta, miközben indított. Az, hogy minderről először saját magát kellene meggyőznie.

2. FEJEZET

– Gyertek a mamához! – motyogta Paris Zublena, az avokádós ládákat vizsgálgatva. A gyümölcsök mérete ideális volt – se nem túl nagy, se nem túl kicsi. A színük is szép volt, ezért a pultok elé akarta tenni őket.

Megszámolta a ládákat, aztán Fredre, a beszállítójára nézett.

– Hol vannak a szabadbeporzású paradicsomok?

Fred nyugtalanul az egyik lábáról a másikra állt.

– Igen, nos, azokat nem hoztam el.

– Ezt hallani sem akarom! Mi történt? – kérdezte Paris csípőre tett kézzel. – Ne mondd, hogy valaki lenyúlta előlem a szállítmányt, amit rendeltem!

– A termelő szerint még nem elég érettek. Azt ígérte, csütörtökre megfelelő minőségűek lesznek, akkor elugrom értük, így a hétvégi vásáron már árulhatod őket.

– Ajánlom, hogy így legyen!

Paris már helyet csinált az első pultokon a paradicsomoknak, de ezek után át kellett rendeznie az árut.

– Szóval csütörtök – mondta, és feljegyezte a változást a megrendelőlapjára. – És plusz tizenöt kilót kérek.

– Tízet talán szerezhetek.

– Oké.

Fred eléje tartotta a tabletjét, és Paris ellenőrizte a képernyőn, hogy beírta a megrendelésbe a plusz tíz kiló szabadbeporzású paradicsomot, aztán aláfirkantotta a nevét.

– Viszlát csütörtökön! – mondta, és hívta Banditát.

A fekete-fehér border collie keverék farkcsóválva odaporoszkált hozzá, és leheveredett a lába mellé. Paris Fred után nézett, aki az immár üres kézikocsiját a teherautója felé tolta, aztán lepillantott a kutyára.

– Nem kaptunk szabadbeporzású paradicsomot – mondta. – Édes vöröshagymát kínálunk helyette. Kitehetek melléjük hagymalekvár receptkártyákat.

Bandita félrehajtotta a fejét, mintha mérlegelné az ötletet.

– Tudom – bólintott Paris, és a piac hátsó része felé ballagott. Bandita persze azonnal követte. – A spárgát is át kell pakolnunk, mert már hetek óta elöl van, és ideje változtatnunk.

A Los Lobos Kispiac, más néven a LoLo, az 1-es főút bekötőútja mellett feküdt, egy nagyjából egyholdnyi területen. A főépület hosszú volt, alacsony, rengeteg standdal. Parkolni balra lehetett, a konyhakert jobbra volt található.

Az épület mögött árnyas piknikezőhely és nagy rét várta az idelátogatókat. Itt a nyári hétvégéken pónilovaglást, decemberben óriási karácsonyfavásárt rendeztek, a kettő között pedig különféle közösségi programokat.

Az épület tetejére erősített táblán táncoló termények reklámozták a kispiacot.

Hideg vizet bárki ingyen kaphatott, és szombat délutánonként hobbypékek árulták a portékáikat a piac előtt.

Paris beugrott a raktárba, és előkotorta a nyomtatott receptkártyákat a tokjukkal együtt, aztán az irodája felé indult.

– Nem kaptunk szabadbeporzású parit – közölte, ahogy elhaladt Tim, az üzletvezetője és mindenese mellett. – Előre tesszük az édes hagymákat. – Felmutatta a receptkártyákat. – A hagymalekvár tökéletes kiegészítő egy nyári grillpartin.

– Valamelyik nagy biobolt felvásárolta a készletet, ugye? – kérdezte mogorván a férfi. – Azt hiszik, övék a világ!

– A termelő szerint még nem elég érettek. Rendeltem még plusz tíz kilót, és csütörtökön Fred elhozza a szállítmányt.

Tim elvigyorodott.

– Épp időben a hétvégi rohamra!

– Én is így gondoltam.

Miközben telepakoltak egy görgős pultot édes hagymával, Bandita éberen őrködött, készen arra, hogy akcióba lendüljön, ha szükség lenne a segítségére. Épp végeztek, amikor egy ütött-kopott kisteherautó, amit két ugyanolyan ütött-kopott szedán követett, gurult be a parkolóba. A járművekből több egyetemista szállt ki, és a professzoruk, egy magas, aranyhajú istenség, aki elképesztően hasonlított a Disney-rajzfilm Herkulesére.

– Szia, Paris! – integetett.

– Raphael? – Parisnek sikerült kiejtenie a férfi nevét anélkül, hogy felsóhajtott volna. Bandita odarohant a kis csapathoz, hogy megkapja a neki járó dédelgetést. – Vissza az ásatásra?

Raphael bólintott.

– Mint majd mindennap idén nyáron. Ez az új csapatom. Öt végzős és egy túlbuzgó elsőéves.

Dr. Raphael Houston egy éve kezdett tanítani az egyetemen. A kora amerikai történelem volt a szakterülete, és azért hívták ide, hogy feltárjon egy ősi falut, amelyet a város mellett fedeztek fel. A hely, ahol a település feküdt, egy öreg, keleti parti fickóé volt, akiről csak annyit tudtak, hogy engedélyezte a birtokán az ásatást.

Paris romantikus értelemben nem érdeklődött Raphael iránt. Nemcsak azért nem, mert nem bízott magában és abban, hogy képes normális párkapcsolatra, hanem mert nem volt köztük semmi kémia. Ami nem jelentette azt, hogy ne élvezte volna a látványt. Raphael szinte földöntúlian szép volt, és Parist mulattatta, ahogy a nők hülyét csinálnak magukból a közelében.

Ja, és kedves volt a kutyájához is, szóval mindenképp kedvelte.

A hat diák és Raphael telepakolták a bevásárlókosaraikat friss gyümölccsel, a hűtőládából gyümölcslevekkel, és Paris beütötte az összegeket a kasszába.

– Viszlát holnap! – kiáltotta Raphael, és visszaindult a teherautójához.

Egy középkorú nő elejtette a két krumplit, amit a kezében tartott, amikor a férfi elhaladt mellette. Paris majdnem felhorkant, de még idejében elfojtotta a nevetését.

Olykor tényleg élvezem a munkámat, futott át az agyán, ahogy bezárta a kasszát, arra készülve, hogy nekilásson a soha véget nem érő tennivalók listáján szereplő következő feladatnak, amikor ismerős hang csendült fel a háta mögött:

– Szia, Paris!

A nő megdermedt, még a szíve is megállt egy pillanatra. Azt remélte, hogy téved, vagy talán ideg-összeroppanást kapott, és képzelődik.

De nem, az idegeinek semmi baja, és sajnos nem is képzelődött, gondolta, ahogy lassan megfordult, és megpillantotta Jonah-t, a volt férjét.

– Ó, izé… szia… – hebegte, és igyekezett az arcára kényszeríteni egy „örülök neked” mosolyt, belecsempészve egy csipetnyi „nahát, tudtam én, hogy a városban vagy?”-ot, meg egy leheletnyi „persze hogy szívesen beszélek veled”-et.

– Szia! – mosolygott vissza rá a férfi.

Paris magában megállapította, hogy külsőleg alig változott; a haja még mindig sötét, kicsit hosszú, és a homlokába hullik, az álla erélyes, a válla széles, és most is szemüveget hord. A termete még mindig szikár volt, a megjelenése kissé hétköznapi – és Laurelen kívül ő volt az egyetlen ember a világon, aki látta őt a legrosszabb formájában. De Laurellel ellentétben, Jonah nem szerette továbbra is fenntartások nélkül, hanem kisétált a házasságukból, és valószínűleg sosem nézett vissza. Amiért, isten látja a lelkét, Paris nem hibáztatta. Nem is hibáztathatta.

– Látogatóba jöttél az édesanyádhoz? – váltott csevegő hangnemre. – Tényleg, Natalie-t hetek óta nem láttam… – Összeráncolta a homlokát. – Vagy még régebb óta. Mi van vele?

Nem tartotta a kapcsolatot a volt anyósával, de Los Lobos kisváros volt, így gyakran összefutottak. Különösen itt, a kispiacnál. És Paris, miután felismerte, hogy csakis magát okolhatja a házassága felbomlásáért, mindig barátságos volt az asszonyhoz, főleg mert időközben arra is rájött, hogy az anyósa annak idején csak segíteni próbált neki, még ha akkor nem is úgy tűnt.

– Semmi. Azaz, két hét múlva térdprotézist kap. A műtét után még pár hónapig itt maradunk, megvárjuk, míg teljesen felépül.

– Biztos nagyra értékeli – mondta gépiesen Paris.

Nem akart belegondolni, hogy kiket takar ez a többes szám. Nyilván Jonah fiát és a feleségét, a nőt, akibe a férfi beleszeretett, miután elköltözött a városból. Paris sosem találkozott vele, de feltételezte, hogy kedves nő lehet. Okos és vicces. És normális. Olyasvalaki, aki ha néha dühbe gurul, nem kiabál vagy dobálózik, vagy borít fel egy asztalt egy étteremben, csak mert nem azt hozták ki, amit kért. Olyasvalaki, aki sosem veszítené el a férfit, akit szeret, mert nem tudja fékezni az indulatait, és sosem rémítené meg magát is a saját, hirtelen dühkitöréseivel.

Paris megpróbált lehiggadni, elhessegetve a kellemetlen emlékeket. Jonah és ő több mint tíz éve szakítottak. Mindketten megváltoztak, mások lettek. Legalábbis ő megváltozott. Segítséget keresett és kapott, sok erőfeszítést tett, és ma már képes kezelni a problémáit, megőrizni a nyugalmát, uralkodni magán. Már nem az, aki volt. Legalábbis ezt hajtogatta, bár az igazat megvallva, nem mindig hitte el.

– Gondoltam, benézek, csak hogy tudd, itt vagyok – mondta a férfi. – A városban.

– Hogy ne sokkoljon, ha meglátlak? – incselkedett Paris már sokkal természetesebb mosollyal.

Jonah kissé féloldalasan elvigyorodott.

– Rég találkoztunk. Majdnem tizenegy éve. – Körbehordozta a tekintetét. – Jól néz ki a piacod.

– Köszönöm. Pár éve felújítottuk, és ennek meglett a haszna. Az üzlet virágzik. – Paris Banditára mutatott, aki közelebb oldalgott hozzájuk. – Ez a pajtásom, Bandita. Bandita, ő Jonah. Köszönj szépen!

A férfi kinyújtotta a kezét, a kutya megszaglászta az ujjait, aztán leült, és udvariasan hagyta, hogy Jonah megsimogassa.

– Jól nevelt kutyus.

Paris bólintott.

– Kölyökkorától foglalkozom vele, és mivel egész nap együtt vagyunk, hozzászokott az emberekhez. A gyerekeket egyenesen imádja! A nyár a kedvenc időszaka a sok családi piknik miatt, mert akkor nemcsak sok dédelgetést, hanem rengeteg maradékot is kap. Számára afféle kutyaparadicsom lehet.

– Bizonyára. – Jonah Paris háta mögé pillantott. – Ez egy eperkoncert akar lenni?

– Igen. Az eper a hónap gyümölcse.

A férfi hosszan tanulmányozta a felöltöztetett szamócákat.

– Tetszik. Legutóbb táncoló spárgákat mutattál be.

– Honnan tudod? – ráncolta össze a homlokát Paris.

– Követem a piacodat a közösségi médiában.

A kézenfekvő kérdés az volt, hogy miért, de Paris nem akarta faggatni a férfit.

– Sokáig ismeretlen terület volt számomra, de azt hiszem, ma már egész jól boldogulok vele – mormolta.

Jonah visszafordult hozzá.

– Nem akarlak feltartani, csak beköszöntem, hogy ne érjen váratlanul, ha összefutunk. Ami egy ilyen kisvárosban bármikor előfordulhat.

– Kedves volt tőled. – Paris kissé elhúzta a száját. – És azok után, ahogy az utolsó együttlétünkkor viselkedtem, több, mint amit érdemlek.

– Történt, ami történt! – legyintett a férfi.

– Ne bagatellizáld a dolgot! Tényleg nagyon sajnálom, amit tettem. – Paris egy pillanatig hallgatott. – Rémes voltam. – Felemelte a kezét. – Nem, ne mondj semmit, de azt akarom, hogy tudd, tisztában vagyok vele, hogy nem volt igazam, és szeretnék bocsánatot kérni mindenért, amit a fejedhez vágtam, azért, ahogy bántam veled. Nem szolgáltál rá.

– Köszönöm.

– Natalie-nak pedig a legjobbakat kívánom.

– Oké. – Jonah a farmerja elülső zsebébe csúsztatta a kezét. – Arra gondoltam, pár nap múlva elhoznám Dannyt, hogy találkozzon veled. – Elmosolyodott. – És Banditával.

Paris meghökkent. Jonah el akarja hozni ide a kisfiát? De hát miért?

– Á, persze, gyertek csak, egész nap itt vagyok! – felelte. – És a feleségedet is szívesen látom.

Jonah összeráncolta a homlokát.

– A feleségemet? Anya nem mondta? Több mint egy éve meghalt.

Paris hitetlenkedve bámult rá.

Micsoda? Ez meg hogyan lehetséges?

– Én… nem, ezt nem tudtam. Őszinte részvétem! Nagyon nehéz időszak lehetett mindkettőtöknek.

Parist kissé sokkolta a hír, mert a fotók alapján, amelyeket látott, Jonah felesége fiatal volt, nagyjából egykorú a férfival. A következő pillanatban a megdöbbenése ingerültségnek adta át a helyét. Natalie havonta legalább egyszer beugrott a LoLóba, és olyankor szinte mindig váltottak néhány szót. Az asszony szívesen mutogatta az unokája és az új menye fényképeit, de egyszer sem említette, hogy Jonah megözvegyült. Vajon miért nem?

Igaz, minden oka megvolt rá, hogy elhallgassa előlem, gondolta aztán, és a bosszúsága szégyenkezésbe csapott át, amikor felidézte, hogy miután Jonah elhagyta, milyen hisztérikusan könyörgött az anyósának, árulja el, hol van a fia. A zokogásával, sikoltozásával és fenyegetőzésével valószínűleg halálra rémítette az asszonyt.

– Már jobban vagyunk – mondta a férfi, visszatérítve őt a jelenbe. – Dannynek volt pár nehéz hónapja, de lassan kezd rendbe jönni. Azt remélem, hogy az idő, amit itt tölt, jót tesz majd neki.

– Reméljük.

Úgy tűnt, mintha Jonah mondani akarna még valamit, de végül csak bólintott, és elballagott. Paris szándékosan az ellenkező irányba indult, Banditával a sarkában.

Jonah jó ember, gondolta. Vette a fáradságot, hogy értesítse a visszatértéről. De hát mindig ilyen figyelmes volt – még akkor is, amikor ő ezt nem érdemelte meg.

A köztük történtek után a helyében ő nagy ívben elkerülte volna saját magát. Jonah azonban nem ezt, a könnyebbik utat választotta, és Paris megfogadta, hogy viszonozza a kedvességét.

Mármint azzal, hogy ő is kedves lesz hozzá. Ennél többre nem gondolt, nem is gondolhatott, hiszen azt, ami hajdanán kettőjük között volt, vagyis a szerelmüket, megölte. Azóta már mindketten továbbléptek. Szóval csak annyit tehet, hogy bebizonyítja Jonah-nak, már nem kell félnie tőle. Ez a legkevesebb, amivel tartozik neki.

3. FEJEZET

Laurel kiszedte a megfelelő élelmiszereket a hűtőből. Csütörtök este többnyire maradékot ettek, és ilyenkor a menü fő alkotórésze a saláta volt. Ha ebbe mazsolát, almát meg pekándiót is belekevert, a lányai hajlandóak voltak megenni a leveleseket és más zöldségeket.

Eklektikus vacsorájukhoz tartozott még az apró kockákra vágott lasagne, felszeletelt szendvics és krumplisaláta. És az eper Paris kispiacáról.

Miközben gyorsan és gépiesen felvágta a lasagnét, az esze még mindig Jaggeren járt. Nehéz volt elhinnie, hogy a nagyobbik lánya férfigyűlölő lett, de a hallottak után ehhez kétség sem férhetett.

Laurel ezt is az exe számlájára írta. Arianának nagyon hiányzott az apja, sokszor sírt utána, és mindig védeni próbálta. És – egészen a közelmúltig – gyakran kérdezgette, hogy visszajön-e.

Nem így Jagger. Ő sírás helyett dühvel és daccal reagált az apja elvesztésére, amit Laurel az eltérő személyiségének tulajdonított. Pedig talán ennél többről volt szó. Lehet, hogy Jagger biztonságosabbnak találta, ha az indulatai mögé bújik, ahelyett hogy szembenézne a valódi érzéseivel.

Laurel biztosra vette, jó néhány álmatlan éjszakája lesz, amíg kitalálja, hogyan segíthet a nagylányán. Mindenesetre legalább most, hogy ismeri a problémát, megteheti a megoldásához szükséges lépéseket. Csak először le kellene némítania a fejében a hangokat, amelyek azt kántálták, hogy rossz anya, és ő utáltatta meg a lányával a férfiakat.

Miután végzett a vacsora-előkészületekkel, a lépcső aljához sétált. Szólni akart a lányainak, hogy terítsenek meg, de mielőtt megmukkanhatott volna, kiabálást hallott fentről:

– Miért nem mondod el?

– Nincs mit elmondanom.

– Nem hiszek neked!

Ariana hangja sírósan elcsuklott, míg Jaggeré bosszúsan, élesen csengett.

Laurel elfojtott egy sóhajt, és felment az emeletre.

A lányait a folyosón találta, egymással szemben álltak berzenkedve, mint két harcias kakas. Mindketten kék szeműek és szőkék voltak, a bőrük világos, de az arcuk most kipirult az érzelmektől.

Jagger, aki két évvel idősebb volt a húgánál, örökölte az apja atletikus testfelépítését, így a testvére fölé magasodott. Ariana inasabb volt, és inkább Laurelre ütött.

Soványak vagyunk, de izmosak, mondta mindig a nagyanyjuk. Laurel manapság tíz kilóval többet nyomott, mint egy évtizede, de még mindig elég izmos volt ahhoz, hogy az árukkal teli, nehéz dobozokat emelgetni tudja.

– Mi a baj? – kérdezte most lágyan, hogy oldja a feszültséget. – Lenn is hallani lehetett a kiabálásotokat.

Ariana odaszaladt hozzá.

– Apa megígérte, hogy küld nekem sms-t. Megígérte. De amikor megkérdeztem Jaggert, nem akart válaszolni. – A kézfejével megtörölte könnyes arcát. – Meg kell mondania! Ez a szabály.

Laurel annak idején úgy döntött, hogy a lányai tizenegy éves koruk előtt nem kaphatnak saját mobilt. Időközben megbánta, mert Beau távozása új helyzetet teremtett. A férfi, ahelyett hogy Laurel telefonján lépett volna kapcsolatba Arianával, inkább Jaggernek sms-ezett, és őt kérte meg, hogy továbbítsa az üzeneteit. Amit Jagger nem mindig tett meg.

Ariana kénytelen volt a legkisebb információmorzsáért is könyörögni, és minthogy Beau ritkán jelentkezett, a könyörgése gyakran válasz nélkül maradt.

Csak még néhány hónap, emlékeztette magát Laurel. Ariana idén nyáron betölti a tizenegyet, és akkor ő is saját mobilt kap.

– Tényleg küldött az apátok sms-t? – nézett Jaggerre.

– Jaj, dehogy! Sosem veszi a fáradságot – grimaszolt Jagger, és a szemét forgatta. – Ariana olyan, mint egy kisbaba, folyton rinyál. Apa nem fog jelentkezni. Nem törődik velünk, sosem törődött!

Mielőtt Laurel bármit mondhatott volna, Ariana meglökte a nővérét.

– Hazudsz! Apa szeret minket!

Jagger is megtaszította a húgát.

– Azok az apák, akik szeretik a gyerekeiket, nem lépnek le. A miénk ezt tette. Fütyül ránk!

– Hé, lányok, elég legyen! – lépett közéjük Laurel, ám a baj már megtörtént.

Ariana berohant a szobájába, bevágta az ajtót, de a folyosóra kihallatszott kétségbeesett zokogása.

Jagger hátat fordított az anyjának.

– Gyűlölöm apát! – fakadt ki.

Laurel rövid habozás után a szobája felé bökött.

– Várj meg odabent, kérlek!

A nagyobbik lánya megpördült.

– Nem csináltam semmi rosszat!

– Mindketten tudjuk, hogy ez nem igaz. Várj meg a szobádban!

Jagger sértetten eltrappolt, és becsapta az ajtaját. Laurel némi nosztalgiával idézte fel a régi, nyugalmas, gyerekmentes napjait, aztán felsóhajtott, és követte a kisebbik lányát.

Ariana az ágyán feküdt embriópózban, és úgy sírt, mintha megszakadt volna a szíve. Valószínűleg így is érezte.

A válás mindenkit megviselt. Talán ha Beau-val egységfrontot képeztek volna, másképp alakulnak a dolgok, de adott körülmények között ez lehetetlen volt. Beau egyszerűen elutazott Jamaicára, méghozzá a közös hitelkártyáik terhére. Teljesen kiürítette a bankszámlájukat. De mi értelme most ezen rágódni?

Laurel leült az ágyra, és gyengéden magához húzta a lányát. Ariana belekapaszkodott, és az egész teste rázkódott a zokogástól. Laurel a hátát dörzsölgette, kisimította a haját az arcából, és megvárta, amíg a könnyei elapadnak.

– Jagger gonosz – panaszkodott Ariana. – Nem kellene így bánnia velem. Gonosz!

– Olykor. Máskor meg vigyáz rád.

– Talán. – Ariana felemelte a fejét. – Apa megígérte, anya. Megígérte, hogy péntekig küld egy sms-t.

Laurel nem kételkedett ebben. Beau sok mindent megígért, és az adott pillanatban talán komolyan is gondolta, amiket mondott, de az ígéreteit csak ritkán tartotta be.

– Még nincs péntek – mormolta vigasztalóan.

Magában elhatározta, küld az exének egy sms-t, és emlékezteti arra, hogy van két gyereke, akikkel törődnie kell. Remélhetőleg ennyi elég lesz.

– Gondolod, hogy holnap majd ír? – kérdezte Ariana remegő hangon.

Laurel szíve elfacsarodott.

– Megígérte, nem? Szóval majd meglátjuk. Mindenesetre légy türelmes! De akár ír, akár nem, ő az apád, és szeret téged.

– Azt kívánom, bár ne ment volna el! Bár még mindig velünk élne!

Én is, mondhatta volna Laurel, de nem akart hazudni. Gyűlölte, amit a válás a gyerekeivel művelt, mégsem akarta, hogy Beau visszatérjen.

– Tudom, milyen nehéz ez neked – felelte végül. – Nagyon bátran viselkedsz.

– Annyira hiányzik!

– Tudom.

Ariana mindig védte az apját, mindig mentségeket keresett számára. Laurelt ez néha irritálta, de a férje felszívódása után valamivel könnyebben viselte a kisebbik lánya – hurrá, apa a legjobb! – hozzáállását.

– Éhes vagyok.

– Én is. Beszélek a nővéreddel, aztán együtt megterítünk.

– Leszidod Jaggert?

Laurel gyengéden a kislánya orrára koppintott.

– Látom, fellelkesít ez a kilátás.

– Gonosz volt. Már tényleg ideje, hogy saját mobilt kapjak. Egyszerre kellett volna telefont venned nekünk, anya. A döntésed sok bajt okozott a családnak.

Laurel egyetértett vele, de úgy vélte, ezt nem lenne okos dolog bevallania.

– Ezt a néhány hónapot már fél lábon is kibírod!

– Alig várom, hogy betöltsem a tizenegyet! Bár én lennék az idősebb gyereked!

– Sajnálom. Bele kell törődnöd, hogy te vagy a fiatalabb. – Laurel megcsókolta a lánya feje búbját.

Egy perccel később megállt Jagger ajtaja előtt, kopogott és belépett. A nagylánya az íróasztalánál ült; teljesen a tabletjére összpontosított, és arra sem vette a fáradságot, hogy felnézzen.

Laurel magában elszámolt ötig, majd könnyedén megszólalt:

– Már így is bajban vagy. Az udvariatlansággal csak rontasz a helyzeten. Ezt bölcs dolognak tartod?

A táblagép nagyot koccant az asztalon, és Jagger megfordult.

– Ariana nevetségesen viselkedik! Apa sosem sms-ezne nekünk, ha te nem emlékeztetnéd rá. És nem is fog visszajönni, Ariana mégis örökké őt emlegeti! Apa így, apa úgy! Torkig vagyok ezzel! Az a fickó nem ér ennyit.

Laurel leült az ágyra.

– Nem értem. Tudom, hogy szereted a húgodat, de akkor miért gyötröd?

– Mert hülye!

Laurel várt.

Jagger lesütötte a szemét, felsóhajtott, majd újra az anyjára nézett.

– Oké, nem hülye, de azt várja, hogy az apánk úgy viselkedjen, mint egy családi film hőse. Apa azonban sosem gondol ránk, nem törődik velünk. Ariana újra meg újra csalódik benne, és akkor eltörik a mécses! Ez nem az én hibám.

– Bántod a húgodat. Miért? Nem hiszem, hogy kegyetlen vagy, pedig néha úgy tűnik.

– Anya! – Jagger kék szeme megtelt könnyekkel. – Ez nem igazság! Én csak realista vagyok.

– Kegyetlen.

– Nem! Ne mondd ezt! Ariana túl érzékeny, egy kis bőgőmasina!

– Szereti az apját, ahogy te is szereted őt. A húgod másképp mutatja ki az érzéseit.

– Én nem szeretem apát! – Jagger talpra szökkent, a keze ökölbe szorult. – Gyűlölöm!

Laurel úgy érezte, mintha hasba rúgták volna. Ösztönösen kitárta a karját, és Jagger körülbelül három szívdobbanásnyi habozás után belevetette magát.

Laurel szorosan átölelte.

– Gyűlölöm – ismételte meg Jagger.

– Nem, nem gyűlölöd. Csak nagyon haragszol rá, és nem tudod kezelni az érzéseidet, mert túl hevesek, ami megijeszt. Ezért inkább adod a közönyöst. Sajnálom, hogy az apád fájdalmat okoz neked.

– Nem okoz. Nem tud. Mert nem törődöm vele!

– Mindketten tudjuk, hogy ez nem igaz.

– Távol kéne maradnia tőlünk. Nem kéne eljátszania, hogy ő az apánk. Egy darabig talán nehéz lenne, ha egyáltalán nem jelentkezne, de aztán túltennénk magunkat rajta.

Laurel kicsit hátrahajolt, hogy jobban lássa a lánya arcát.

– Az élet másként működik, és bármit mondasz is most, tudom, hogy látni szeretnéd az apádat.

– Hogy én mit szeretnék, az nem számít. Apa csak saját magával törődik.

– Ez nem igaz – mondta megint Laurel, eleresztve a füle mellett a belső hangot, amely azt kérdezte, hogy kettőjük közül most ki az, aki hazudik.

– Miért véded? Téged is bántott.

– Az én helyzetem más. Beau nem az apám, de a szülő-gyerek kapcsolat különleges, szinte szent. És tetszik, nem tetszik, szükséged van az apádra.

Jagger hátralépett.

– Nincs szükségem rá, ami szerencse, mert sosincs itt.

Laurel ejtette a témát, és visszatért arra, ami miatt belekezdett ebbe a beszélgetésbe.

– Gonosz voltál Arianához. Meg kell neki mondanod, ha az apátok sms-t küld. Ez volt a szabály. – Kinyújtotta a kezét. – Hétfő reggelig nem használhatod a mobilodat.

Jagger szeme elkerekedett, a szája tátva maradt.

– Nem! Nem veheted el telefonomat! Bármi mást, csak azt ne! Lefekhetek vacsora nélkül, megcsinálom Ariana összes házimunkáját, felkelhetek ötkor, és dolgozhatok a pajtában. – Jagger szeme könnybe lábadt. – De a telefonomat ne vedd el!

Laurel nem mozdult.

– Ne kelljen még egyszer kérnem.

Jagger sírva fakadt.

– Ez nem fair! – rázta a fejét elkeseredetten, ahogy az íróasztalához vonszolta magát.

– Nagyon is fair. Értem én, hogy testvérek vagytok, és olykor összekaptok, de tudod, hogy a húgod imádja az apját. Szólnod kell neki, ha ír neki. Múltkor már figyelmeztettelek, megmondtam, hogy ha nem teszed meg, mi lesz a büntetésed.

Jagger Laurel kezébe nyomta a telefont.

– De hétfőig? Nem kaphatnám vissza holnap reggel?

– Nem.

Jagger levetette magát az ágyra.

– Borzalmas anya vagy! – zokogta. – Más szülő nem csinál ilyet.

– Ebben nem vagyok biztos. – Laurel megpaskolta a lánya hátát, és felállt. – Adok tíz percet, hogy kiduzzogd magad, aztán gyere le vacsorázni!

– Nem vagyok éhes.

– Tíz perc – ismételte meg Laurel. – Ha tovább itt maradsz, megszeged az elvárt viselkedés szabályait. Tényleg azt akarod, hogy a telefonodon kívül a tévézéstől is eltiltsalak a hétvégén?

– Nem érdekel.

– Ahogy gondolod.

Laurel magára hagyta a lányát. Amikor a lépcsőfordulóhoz ért, átvillant az agyán, hogy a gyereknevelés a legnehezebb munka a világon. Általában úgy vélte, hogy egész jól boldogul e téren, de azért néha – mint most is – elbizonytalanodott.

Ez a Beau-ügy egy rémálom volt. Mélyen felzaklatta, hogy Jagger férfigyűlölővé vált, ezért azt tervezte, hogy miután a gyerekek lefekszenek, tart egy kis önvizsgálatot. És küld egy sms-t az exének, akit nyilván megint emlékeztetnie kell az apai kötelezettségeire. Ja, és még azt is ki kell találnia, hogyan gondoskodhatna egy pozitív férfi példaképről a lányai számára.

Sűrű estém lesz, állapította meg. De fontos.

Ez a két gyerek volt a mindene, és bármire hajlandó lett volna azért, hogy boldogok és sikeresek legyenek az életben.

4. FEJEZET

Cassie Hayden hirtelen lefékezett; kis terepjárójával majdnem belehajtott egy csapat turistába, akik a mobiljukat bámulták, ahelyett hogy körülnéztek volna. Pirosban akartak átkelni a forgalmas vízparti úton. A lány megvárta, míg átérnek a másik oldalra, de nem indult azonnal tovább.

Nem törődött a mögötte dudáló autókkal. A kormányt szorongatva arra gondolt, hogy még csak június eleje van, és a következő időszakban a Bar Harbor-i turistahelyzet még tovább fog romlani, mielőtt újra javulni kezdene. Szóval türelmesnek kell lennie, ha meg akarja őrizni a józan eszét. Márpedig Cassie ugyanúgy hitt a józan ész megőrzésének fontosságában, mint az öntapadós cetlikben. Nemegyszer egy ilyen, stratégiailag okosan elhelyezett cédula segített abban, hogy ne felejtse el valamelyik teendőjét.

Miután az idős bámészkodók, akiket a kikötőtől úgy egy mérföldre veszteglő sétahajó hozhatott a városba, elvonultak, Cassie az 1-es út kereszteződése felé vette az irányt, ahol információi szerint a mosodás furgon defektet kapott, és félig az árokba csúszott.

Hála az égnek, a balesetben senki sem sérült meg, de valakinek – Cassie-nek – el kellett jönnie a szállítmányért. Azt tervezte, hogy elviszi a cuccokat a bátyja bisztrójába, ahol elvállalta a déli műszakot, és miután ezzel végez, elhozza a gimnáziumból az unokahúgait.

A nővére, Faith ugyan azt állította, hogy a lányai egyedül is képesek hazasétálni, de Cassie ezt nem hagyhatta, túlságosan aggódott volna értük a forgalmasabb utcák miatt, és mert – mint az iménti eset is mutatja – az emberek nem mindig néznek az orruk elé.

Utána még be akart ugrani a könyvtárba egy regényért, amit félreraktak neki, aztán este hétig a nővére panziójának recepcióján fog dolgozni…

Ez a család, gondolta, épp amikor a távolban megpillantotta az autómentő villogó fényeit. Nem tudsz nélküle élni, nem tud nélküled létezni.

Cassie azt remélte, hogy némi szerencsével találkozhat munka után a barátjával, Edmunddal. Az elmúlt hetekben színét sem látta a férfinak, mert annyira különbözött az időbeosztásuk. Edmund kora hajnalban elindult a halászhajóval, ő pedig folyton „készültségben állt”, elintézte, amit kellett a bisztróban meg a panzióban, és megbirkózott a családi vészhelyzetekkel.

Cassie közvetlenül a déli roham előtt ért a bisztróba, és kedvesen üdvözölte a törzsvendégeket. Ilyenkor, június elején leginkább helyiek és turisták látogatták a helyet. A nyári főszezonban aztán egy másfajta réteg lepte el a várost, nyüzsögtek itt a celebek és kőgazdagok. Tapasztalatai szerint ők nem feltétlenül adtak több borravalót, mint mondjuk egy kansasi idős hölgy.

Cassie nemcsak pultosként, hanem felszolgálóként is dolgozott.

Az ebédmenü jellemző volt ezen a környéken: a „kötelező” hamburgeren és szendvicseken kívül rák- vagy homártekercset, rákos vagy homáros, grillezett sajtos paninit és sokféle salátát is kínáltak. Az olcsóbb italokkal nem spóroltak, de a sörválasztéknál előnyben részesítették a helyi mikrosörfőzdéket, és a rájátszások alatt, bármilyen sportágról is volt szó, Garth, a bátyja elkészítette a híres homáros pizzáját. Ez annyira népszerű volt, hogy ha valaki ilyet akart enni, egy héttel korábban meg kellett rendelnie.

Cassie fürge volt, ügyes, nevetett a vendégek viccein, és távol tartotta magát attól a néhány, tapizós vénembertől.

Két órára a bisztró nagyrészt kiürült. Cassie leszedte az asztalokat, és átnézte a szeszesital-készletet, amíg a váltására várt. Garth három körül kezdett, és az éjféli záróráig dolgozott.

Néhány hónapja a déli műszakos pultos teherbe esett, és szabadságra ment. Cassie, aki korábban beiratkozott a helyi közösségi főiskolára, remélve, hogy végre megszerezheti a diplomáját, azonnal félbeszakította a tanulmányait, és beállt a helyére.

Egy nap, gondolta – miközben hagyott egy üzenetet Garthnak, hogy fogytán a Jamesonja –, egy nap majd a családja összeszedi magát, és akkor nem neki kell mindenről gondoskodnia. Egy nap majd kitalálja, hogy ő mit akar, ahelyett hogy a családtagjai problémáival foglalkozna. Vagy ami még jobb, elutazhat kikapcsolódni egy szuperklassz helyre, ahelyett hogy csak olvas ilyenekről. Hármuk közül ő volt a legfiatalabb, de mostanában gyakran több tucat évvel idősebbnek érezte magát a testvéreinél, és pokolian fáradtnak.

A hátsó konyhában lévő faliórára pillantott. Hm. Mindjárt három.

Épp elhatározta, hogy ellenőrzi a kamrában is a készleteket, amikor meghallotta Edmund kiáltását:

– Cassie!

A lány kisietett a bisztróból, és rámosolygott a barátjára.

– Megbeszéltük, hogy idejössz? – kérdezte feléje indulva, hogy megölelje és megcsókolja. – Olyan rég láttalak! Azt hittem, csak este találkozunk.

Meglepetésére a férfi hátralépett.

– Szia, Cassie – mormolta. Nem viszonozta a mosolyát, és nem nézett a szemébe. – Beszélnünk kell.

Ez elég vészjóslóan hangzott. És ahogy most Cassie észrevette, a férfi előreszegezte az állát, és az egész lényéből feszültség sugárzott.

Edmundra nem lehetett azt mondani, hogy ő a legjobb pasi a városban, vagy hogy különösebben okos vagy ambiciózus, de rendes volt, és jóravaló. A kapcsolatuk már csaknem egy éve tartott, és bár Cassie hasában nem repkedtek pillangók az izgalomtól, amikor vele volt, őszintén kedvelte a férfit. Ráadásul Edmund egyfajta menedéket jelentett számára, amikor otthon túl nagy volt a nyomás.

– Mi történt? Az édesanyáddal van valami gond?

Edmund anyja nemrég költözött be egy szép, dél-karolinai nyugdíjasotthonba.

– Nem. Velem.

Cassie a férfira meredt, a szíve elszorult a félelemtől.

– Ez meg mit jelent? Beteg vagy?

– Nem. – Edmund továbbra is kerülte a lány tekintetét. – Ööö… kissé nehéz. Szóval csak hallgass végig!

Mielőtt Cassie felvértezhette volna magát, a férfi hadarni kezdett:

– Körülnéztem Iowában, szereztem állást, és kivettem egy lakást.

Cassie megdöbbent. Iowában? Mármint Iowában? Edmund elköltözik?

– Azt mondtad, el kell intézned valamit. – Zavarodottan és megbántva bámult a férfira. Úgy érezte, Edmund elárulta. – Erről beszéltél? Elmentél a városból, és nem is szóltál róla, noha szinte mindennap sms-eztünk?

A férfi most végre rásandított.

– Utálom a halászhajót. Most, hogy anya elköltözött, már semmi sem köt ide.

Semmi? És ő? Mi van vele? Kettejükkel?

Cassie egyszerre ráeszmélt a szörnyű igazságra.

– Szakítani akarsz velem? – suttogta.

A férfi tekintete megint félresiklott.

– Nézz szembe a tényekkel, Cassie! Nincs bennünk semmi közös. Helyes lány vagy, de… de nem valami érdekes. Sosem akarsz semmi izgalmasat vagy szórakoztatót csinálni, számodra mindig a családod az első. És egyetlen srác sem szeret örökké a második lenni.

A lány hátrált egy lépést, majd még egyet. Edmund minden szava újabb ökölcsapásként érte, és attól félt, mindjárt elhányja magát. Mondani akart valamit, amivel sebet üthetne a férfi szívén, de képtelen volt megszólalni.

– Találkoztam valakivel – folytatta Edmund. – Azt hiszem, ő az igazi. Teljesen elvarázsolt. Kettőnk kapcsolatából ez is hiányzott. Meg aztán, izé… a szex sem volt valami nagy szám.

Tovább magyarázott, de Cassie füle úgy zúgott, hogy már egyetlen szavát sem hallotta. Szaporán pihegett, és attól félt, menten elájul. Még sosem ájult el, de talán ez a megfelelő pillanat, hogy kipróbálja, milyen érzés. Bár forgott vele a világ, de nem sötétedett el, nem is torzult el, és néhány másodperccel később már újra kapott levegőt.

– Mikor indulsz? – kérdezte, aztán a legszívesebben megpofozta volna magát.

Nem! Nem ezt kellett volna mondania. Edmund képébe kellett volna vágnia, hogy egy semmirekellő, aki nem érdemelte meg őt, és meg fogja bánni, hogy elhagyja. Meg azt is, hogy sosem szerette, és az utóbbi időben csak színlelte, hogy élvezi vele a szexet, és azt reméli, az élete minden egyes napján defektet kap. És ehelyett csak megkérdezte tőle, hogy mikor indul? Milyen szánalmas!

– Reggel. Már összepakoltam. Miután visszajöttem Iowából, eladtam a cuccaim nagy részét.

Amiről szintén hallgatott. Ezek szerint Edmund már rég leírta őt, és annyira sem méltatta, hogy ezt közölje vele.

A konyha felől ismerős kiáltást hallott; a váltás megérkezett.

– Megjöttem, Cass! Bocs, hogy késtem. Benn ragadtam egy turistabusz mögött.

Cassie Edmundra meredt, a pasira, akivel majd egy évig járt, és azt kérdezte magától, hogyan pazarolhatott rá ennyi időt. Ekkor kissé felébredt a büszkesége, megrázta a fejét, és egyetlen további szó nélkül visszatért a konyhába.

– Semmi gond – mondta. Igyekezett normálisan mosolyogni, és magához vette az öltözőszekrényéből a táskáját meg a könyvet, amit jelenleg olvasott. – Kellemes műszakot!

– Köszönöm.

Cassie kiment a hátsó ajtón, beült kis terepjárójába, és elindult a nővére panziója felé. Rengeteg érzelem kavargott benne, de ezeket vasakarattal elfojtotta. Elvégre fontos dolga van, a családja számít rá. Majd később kielemzi magában a történteket. Valószínűleg sírni fog, és kiabálni, aztán elmorfondírozik azon, hogy miért választ örökké olyan pasikat, akik elhagyják.

Nem, ennél sokkal rosszabb a helyzet, meditált tovább keserűen. Inkább azon kellene eltűnődnie, hogy miért választ lúzereket, akik lelépnek, mihelyt talpra állította őket!

Amikor Edmundot megismerte, a férfinak állása nem volt, csak adóssága. Ő segített neki munkát találni a halászhajón, ő tervezte meg, hogyan törlesztheti a tartozásait.

– Hogy miért? Mert bolond vagyok – válaszolt most magának a korábbi kérdésére, és félresöpört egy eltévedt könnycseppet az arcáról.

Több mint ezer dollárt adott a férfinak, hogy Edmund törleszthesse a hitelkártya-adósságát. Ha elmentek valahová, szinte mindig ő fizetett, tekintettel a férfi anyagi helyzetére. Tavaly karácsonyra még egy tévét is vett neki, egy igazán szuper készüléket, fantasztikus hangrendszerrel.

És ezek után Edmundnak van bőr a képén azt mondani neki, hogy nem valami érdekes, és arra panaszkodni, hogy számára nem mindig ő az első?

– Seggfej! – kiáltotta körülbelül tíz perccel később a kelleténél.

Hm. Ezt inkább a fickó szemébe kellett volna mondania. Ahogy azt is, hogy a szexuális életük miatta nem volt jó, mert fogalma sincs arról, hogyan szerezzen örömet egy nőnek.

Cassie jól felhúzta magát, ami egy kicsit segített. Segített elfojtani a fájdalmát. Tudta, hogy ezzel csak elodázza az elkerülhetetlent, de fütyült rá. Bár talán kivételesen sikerülhet átsiklania a történtek fölött. Edmund nem érdemli meg, hogy búsuljon miatta, vagy hosszú önelemezgetésekbe kezdjen.

Faith panziója egy szerény, régi villában volt. A környéken számos hasonló épület állt, de a panzió egyedi karakterrel rendelkezett, ami vonzotta a vendégeket, és elég jól felszerelt és modern volt belül ahhoz, hogy a turisták évről évre visszatérjenek.

Faith egy éve vásárolta meg Nelson dédnagybátyjuk örökségéből. A férfi Faithre és Garthra tekintélyes összegeket hagyott, Cassie-re meg egy birtokot – ahogy a végrendeletében fogalmazott, a földet és mindent, ami rajta és benne van, beleértve a barlangot meg annak tartalmát.

Az ingatlan valahol Kaliforniában volt. Cassie nem értette, hogy a nagybátyja miért nem készpénzt hagyott rá is. Annak legalább hasznát vehette volna. Ehelyett rátukmált egy birtokot, amit sosem fog megnézni, és amelyről semmit sem tud.

– Ezzel is majd máskor foglalkozom – motyogta, ahogy leparkolt a panziónál.

Bár talán kellemesebb lenne az örökségén töprengeni, mint azon, hogy lehetett ilyen bolond, miként hihette, hogy Edmund komolyan törődik vele.

Cassie felkapta a táskáját meg a könyvét, és besietett az épületbe.

A nővére a recepciós pultnál állt. Tíz évvel idősebb és öt centivel alacsonyabb volt nála, és ő is örökölte a Haydenek vörös hajszínét. Mindhárom testvér haja mély vörösesbarna árnyalatú volt, a szemük zöld, a bőrük fehér és szeplős; azonnal látszott, hogy rokonok.

– Mi az? – kérdezte Cassie rosszat sejtve, mert Faith összepréselte a száját. – A lányokkal történt valami?

Faith a recepciósra pillantott, és erőltetetten a húgára mosolygott.

– Gyere az irodámba!

Szóval nem, gondolta Cassie kissé megnyugodva, és követte a nővérét a ház hátsó részébe. Ha a lányoknak baja esett volna, Faith megmondaná, aztán rohanna hozzájuk.

– Nagy a baj? – Egy újabb krízis most igazán nem hiányzott neki. – Csak mert nincs valami jó napom.

– Sajnálattal hallom. – Faith hangja feszülten csengett. – Nem rólam van szó.

Előrement a kis irodába. Cassie utánabaktatott, de a küszöbön megtorpant, amikor meglátta a bátyját. Garth azonnal felállt. Elszántnak és kissé bűntudatosnak tűnt.

– Szia, hugi!

Faith leült az íróasztala mögé, és egy kézmozdulattal beljebb invitálta Cassie-t, de a lány lecövekelt az ajtóban. Nem tudta, milyen katasztrófáról lehet szó, de a testvéreinek kivételesen egyedül kell megbirkózniuk vele, gondolta.

– Nem! – szögezte le. – Bármit is akartok, a válaszom nem. Edmund szakított velem. Nem bírok ki még egy megrázkódtatást.

Faith és Garth összenéztek, szavak nélkül kommunikálva, ahogyan gyerekkorukban is gyakran tették, talán mert mindössze tíz hónap volt köztük a korkülönbség. Mindig nagyon szoros volt a kapcsolatuk, és Cassie sokszor kívülállónak érezte magát, amikor velük volt.

Garth végül vállat vont, és Faith bólintott.

– Kérlek, ülj le! – intett a szemközti székre. – Beszélnünk kell.

Cassie vonakodva szót fogadott. Garth becsukta az ajtót, és lehuppant melléje.

Faith nagy levegőt vett. Mosolyogni próbált, és amikor nem sikerült, komoly arccal előredőlt.

– Cassie, ugye tudod, hogy szeretünk?

Jaj, ne! Cassie felkészült a legrosszabbra, mert általában semmi jó nem sült ki abból, ha a nővére így kezdett egy beszélgetést. Aztán emlékeztette magát, hogy az előbb világossá tette, hogy nincsenek erőtartalékai.

– Csodás testvér vagy – szólalt meg most Garth. – Mindkettőnknek segítesz a vállalkozásunkban. Mindig számíthatunk rád.

Cassie egyikükről a másikukra nézett. Oké, ez elég jól hangzott, szóval miért bizsereg a tarkója?

– Mindig elérhető vagy, mindent megteszel értünk – folytatta Faith. – Bizonyos szempontból kihasználtunk, szóval talán az egész a mi hibánk.

Garth a homlokát ráncolta.

– Nem, nem a miénk. Cassie az, aki megrekedt.

– De mi is a probléma részei vagyunk.

– Milyen problémáé? – tudakolta Cassie. – És ne beszéljetek rólam úgy, mintha nem lennék itt. Tudjátok, hogy megőrjít.

Faith ránézett.

– Igazad van. – Megköszörülte a torkát. – Cassie, neked nincs saját életed. Ahogy Garth mondta, megrekedtél.

– Nem értem. – Miért piszkálják a testvérei?, háborgott a lány. – Nézzétek, én erre most nem érek rá, rengeteg a dolgom, és ha ez minden, akkor…

– Nem! – Faith hangja élessé vált. – Nem ez minden. Tudjuk, hogy anya és apa halála után te is összetörtél. Garth és én már a húszas éveinkben jártunk, de te alig tizennégy voltál. Míg mi egymást vigasztaltuk, te senkihez sem fordulhattál. Magadra maradtál, és elnyomtad az érzéseidet, ezért valószínűleg sosem tudtad feldolgozni őket. Visszavonultál a szobádba, és olvastál, amikor pedig nem bujkáltál, igyekeztél elérni, hogy mindenki jobban érezze magát. Attól tartok, a lecke, amit megtanultál, az volt, hogy könnyebb másokról gondoskodni, mint azon töprengeni, te mit akarsz.

Cassie nem szeretett arról az időszakról beszélni.

– Rég történt, és már teljesen jól vagyok.

– Nem, ez nem igaz! Figyelnünk kellett volna rád. Nelson bácsi hozzánk költözött, de ő sem tudta, hogyan segíthetne rajtad. Abbahagytad az álmodozást, már nem tervezgetted a jövődet. – Faith tekintete ellágyult. – Megérdemled, hogy legyen saját életed, vagy hogy legalább átélj egy kalandot, ahelyett hogy csak olvasol ilyesmiről.

Cassie torka elszorult, a szemét könnyek égették.

– Nem akarok most erről beszélni. – Sem most, sem máskor. – Szükségetek van rám, és én szívesen segítek.

– Nincs szükségünk rád! – közölte Garth nyersen. – Ezt csak te mesélted be magadnak.

– Garth! – nyögött fel Faith. – Hogy mondhatsz ilyet?

– Miért? Ez az igazság.

Cassie haragosan, sértődötten bámult a bátyjára.

– Mi az, hogy nincs szükségetek rám? Nevetséges! Én vagyok a ragasztó, ami összetartja ezt a családot. Nélkülem elvesznétek. Én kezelem a kríziseket. A mosodás furgon balesetet szenved, és én megyek el a cuccért. A felszolgálód szülési szabadságra megy, és én helyettesítem. Mindent megteszek értetek, ti sem tagadhatjátok!

Garth és Faith megint összenéztek, aztán a férfi Cassie felé fordult.

– A mosoda küldött egy másik teherautót. A rendelést ma délután leszállították volna, jóval azelőtt, hogy szükségem lett volna rá. Próbáltalak értesíteni, de bontottad a vonalat, mielőtt befejezhettem volna a mondatot. Ami az ebédműszakot illeti, mondtam, hogy van segítségem, de nem figyeltél rám. Sosem figyelsz. Beavatkozol és cselekszel, mert azt hiszed, csak te segíthetsz, de ez nem igaz.

– Nem? – méltatlankodott Cassie. Dühítette, hogy a bátyja a szemébe hazudik. – Miattatok otthagytam a főiskolát!

– Én mondtam, hogy ne tedd. Azért hagytad ott, mert féltél.

Faith lassan bólintott.

– Egyetértek. Ugyan már, Cass! Komolyan azt hiszed, hogy mindennap el kell hoznod a lányaimat az iskolából? Az ég szerelmére, tizennégy és tizenöt évesek! Egyedül is képesek hazajönni.

Nem. Ebből semmi sem igaz! – gondolta kétségbeesetten Cassie.

– Miért vagytok ilyen utálatosak? – kiáltott fel.

– Őszinték vagyunk – mondta Faith. – Annyira szeretlek! Amikor J. J. meghalt, tudtam, hogy egyedül nem boldogulok, de te ott voltál, alig tizennyolc évesen, és vigasztaltál, támogattál. Én ott követtem el a hibát. Ahelyett, hogy a saját jövőddel foglalkoztál volna, nekem segítettél, és én nem tiltakoztam ellene.

– Özvegyen nehéz lett volna megbirkóznod két kisgyerekkel – érvelt Cassie.

– Másoknak sikerül. Én viszont teljesen rád támaszkodtam, és ezzel rossz leckét tanítottam neked. Most azt hiszed, hogy nélküled semmire sem megyünk, hogy te vagy az erős testvér, pedig valójában bujkálsz az élet elől. Huszonnyolc éves vagy, de sosem éltél egyedül. Nincs karriered, nincsenek terveid. Lúzereket karolsz fel, akik aztán lelépnek.

Cassie szeme könnybe lábadt. A tekintete ide-oda villant, menekülőutat keresve, mert úgy érezte, itt nincs biztonságban.

– Miért kínoztok? – kérdezte fojtott hangon.

Garth megérintette a karját.

– Azért, mert szeretünk, és mert itt az ideje, hogy a saját lábadra állj. Egy évvel ezelőtt Nelson bácsitól örököltél egy birtokot. Azt reméltük, legalább megnézed, de erre hiába vártunk. Végül rájöttünk, hogy magadtól nem fogsz elmenni, így most kitesszük a szűrödet.

Cassie megtörölte az arcát, és amikor Faith feléje nyújtotta a papír zsebkendős dobozt, elvett egy zsebkendőt.

– Ehhez nincs jogotok! – tiltakozott, leplezni próbálva, hogy összetörték a szívét. – Nem parancsolhattok nekem!

Ekkor Faith is sírva fakadt, de aztán nagy levegőt vett, és felszegte az állát.

– Ki vagy rúgva.

Cassie összerezzent.

– Micsoda? Kirúgsz? Nem rúghatsz ki!

– Nevezd, aminek akarod! Már nem dolgozol nekem, sem Garthnak. Nincs többé helyettesítés, nincsenek műszakok! Nem hozod el a lányokat az iskolából!

Cassie könnyei patakzani kezdtek. A háta a széktámlának feszült.

– De hát ti vagytok a családom! – kiáltotta.

– Ezért döntöttünk így. Menj el Kaliforniába, nézd meg az örökségedet! Maradj ott hat hónapig, aztán hazajöhetsz. – Faith hangja megremegett. – Sajnálom, nem találtunk más megoldást. Annyira szeretünk!

Cassie felpattant.

– Nem, nem szerettek! Kiebrudaltok a családból! Rémesek vagyok mindketten, és én örökké gyűlölni foglak benneteket! – Egyre emeltebb hangon beszélt. – Gyűlöllek, és sosem bocsátok meg nektek!

– Azzal együtt tudunk élni – mormolta Garth. – De nem tudunk együtt élni a bűntudattal amiatt, amit veled műveltünk. Ne hidd, hogy meggondoljuk magunkat! Utazz el Los Lobosba, és találd ki, mihez akarsz kezdeni a hátralévő életeddel!

Cassie haragosan rámeresztette a szemét.

– Szóval kidobtok az otthonomból is? – kérdezte magából kikelve, minthogy gyermekkora óta a bisztró fölötti apartmanban lakott.

– Ki.

A családja ellene fordult, gondolta Cassie hitetlenkedve. Ármánykodtak, tervezgettek, és az utolsó pillanatig titkolták, hogy mire készülnek. Úgy, mint Edmund! Senkiben sem bízhat az ember.

– Menjetek a pokolba! – sziszegte, és kiviharzott az irodából.

Annyira kiborult, hogy egész testében reszketett, és attól félt, mindjárt hányni fog.

Az imént egy világ dőlt össze benne, elvesztette a biztonságérzetét. Fájt a szíve, és félt, de mivel a családja most már hivatalosan is halott számára, nem volt kihez fordulnia.

Beült a terepjárójába, és kibámult a szélvédőn, de semmit sem látott a szemét ellepő könnyektől, amelyeket ezúttal nem pislogott vissza. Letaglózta a fájdalom meg a zavarodottság, úgy érezte, mindentől megfosztották, mindentől elszakították, amit ismert és szeretett. Hogyan heverhet ki egy ilyen megrázkódtatást?

Ekkor feltépték a vezetőülés felőli ajtót, és Faith addig rángatta a karját, amíg ki nem kecmergett a kocsijából.

– Sajnálom, Cassie – mondta, és szorosan átölelte. – Szeretlek, és azt akarom, hogy boldog légy. Csak hat hónapig maradj ott, csak ennyit kérek!

– Nincs jogod bármit kérni tőlem. Förtelmes nőszemély vagy, és komolyan mondtam, hogy örökké gyűlölni foglak!

Faith továbbra is belekapaszkodott, és végül Cassie is megölelte őt, mert mi mást tehetett volna?

– Nem megyek el – jelentette ki. – Nem költözöm ki a szobámból. Az épület egyharmada az enyém, ezellen semmit nem tehetsz.

Faith hátralépett.

– Muszáj elutaznod, muszáj a saját lábadra állnod! Túlságosan kötődsz hozzánk, és ez nem egészséges.

Cassie haragos pillantást lövellt felé.

– Azt hiszed, mindent tudsz, de ez nem igaz! Egy napig sem bírnád ki nélkülem.

– Lehetséges, de talán legfőbb ideje, hogy megpróbáljak egyedül boldogulni, nem gondolod?

Cassie ismét sírni kezdett.

– Nem akarok elmenni! Utálom Kaliforniát! Hülye hely, ahol túl sok avokádót zabálnak.

– Lehetséges, de Nelson bácsi rád hagyott egy birtokot. Nézd meg az örökségedet, ismerkedj meg más emberekkel! Találd ki, hová tartozol!

– Ide! Ide tartozom! Állítólag egy család vagyunk!

– Nos, húgocskám, én eléggé szeretlek ahhoz, hogy elküldjelek.

Cassie a legszívesebben ököllel a nővére arcába vágott volna.

– Ez a legnagyobb ostobaság, amit valaha mondtál!

– Attól még igaz.

– Örökké gyűlölni foglak!

– Oké. Csak arra kérlek, küldj egy sms-t, ha megszállsz valahol éjszakára, hogy tudjam, jól vagy.

Cassie válla meggörnyedt.

– Tényleg elküldesz?

Faith tekintete egyenes volt, a szemében szeretet és elszántság csillogott.

– Igen. Mindkettőnk érdekében.

– Hiányozni fogok neked.

– Minden egyes nap minden percében. – Faith újra megölelte a húgát. – Menj haza, csomagolj össze, aztán gyere vissza ide! Ötösben megvacsorázunk, és reggel útnak indulhatsz.

– Olyan gyorsan nem készülök el. Több időre van szükségem, mondjuk, néhány hétre, hogy…

– Nem! Reggel indulsz.

– Most megint gyűlöllek!

– Nem bánom, ha ez az ára annak, hogy végre élni kezdj.

5. FEJEZET

Laurel felemelte a két fiókkihúzót. Az egyik régimódi, fekete, negyedköríves darab volt, a másik egy modernebb, vékony, T alakú.

– Mit gondolsz?

– Milyen stílust részesítesz előnyben? – kérdezte Paris.

Laurel elmosolyodott.

– Ha erre válaszolni tudnék, nem kértelek volna meg, hogy gyere velem kiválasztani a konyhai szerelvényeket.

Paris felnevetett, és alaposabban szemügyre vette a fogantyúkat. Bár a hagyományosabb jobban tetszett neki, nem volt benne biztos, hogy illik Laurel házához.

– A házad Viktória korabeli – mondta, és a feketére mutatott. – Ez mikor készülhetett? Az 1940-es években?

– Talán. De ez csak egy tipp.

– A lényeg, hogy nem Viktória korabeli. Ezért én inkább a sima, egyszerűt választanám, amely a maga módján klasszikus darab. Erre szavazok.

Laurel lassan bólintott.

– Meghajlok az érveid előtt. A felújított konyha teljesen modern, így a fekete fiókkihúzók nem is illenének hozzá. – Elmosolyodott. – Ráadásul a rozsdamentesek olcsóbbak.

– Az sem elhanyagolható szempont.

Betették a bevásárlókocsiba mindazt, amire Laurel építési vállalkozójának szüksége volt, aztán a pénztárhoz indultak. Néhány perccel később, amikor már a kisbuszban ültek, Laurel, ahelyett hogy indított volna, a barátnőjére sandított.

– Nagyon csöndes vagy. Valami nyomja a lelked. – Félrehajtotta a fejét. – Addig itt ülünk, amíg el nem mondod, mi az.

– Szóval itt fogunk éhen halni? Nem hinném. Akkor mi lesz a lányokkal? Valamikor biztos újra látni akarod őket.

– Kár a gőzért, nem terelheted el a figyelmemet! – Laurel tekintete szilárd volt. – Hallgatlak.

– Elmondtam volna – motyogta Paris. – Csak még én sem emésztettem meg. Pedig megpróbáltam.

Laurel hátradőlt.

– Tessék, kényelembe helyeztem magam. Öntsd ki a szíved!

– Jonah a városban tölti a nyarat.

Parisnek ez a tudat már számos nyugtalan éjszakát okozott, és enyhe elégtétellel töltötte el, amikor látta, hogy Laurel szeme elkerekedik.

– Tényleg? Visszajött? Úgy értem, végleg?

– Kétlem, hogy ideköltözik, de igen, itt marad pár hónapig, hogy segítsen az anyjának. Natalie-t megműtik, térdprotézist kap.

– Ezt kitől hallottad? Natalie-tól? És te jól vagy? Hogy érzed magad? Ezernyi kérdésem van!