Donna Alward

Dupla adag boldogság

Jackie Braun

Sztárpáros

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Donna Alward, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A ROMANA 749. eredeti címe: The Billionaire’s Island Bride

(Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Harlequin Books S. A., 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Romana 750. eredeti címe: Star-Crossed Sweethearts (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Simon András

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 749-750. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-550-3

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Donna Alward

Dupla adag boldogság

1. FEJEZET

Brooklyn Graves már jóval azelőtt hallotta a helikopter rotorjának hangját, hogy megpillantotta volna magát a járművet. Kezét a szeme fölé emelte, úgy figyelte, ahogy a helikopter megkerüli az öblöt, majd elindul a Chetwynd-udvarház felé.

Ernest Chetwynd ugyanis eladta a földjét egy Cole Abbott nevű gazdag amerikainak, és Brooklyn tudta, hogy a férfi egy napon megjelenik majd a szigeten.

Miután a helikopter leszállt, elült a fülsüketítő zaj, újra csend lett, és csak a sziklás partot csapkodó hullámok hangját lehetett hallani. A leszállópályát még Ernest építtette, aki szintén használt hébe-hóba helikoptert. Egyszer Brooklyn születésnapján még a lányt is meghívta egy sétarepülésre az új-skóciai partvidéken. Csodálatos látvány volt a magasból látni az égbe nyúló sziklákat, az apró szigeteket, a kicsiny, homokos öblöket.

Ernest legalább hetvenöt éves volt, amikor Brooklyn megismerte, de az évek során jóbarátok lettek. A viszonyukat kölcsönös tisztelet jellemezte, és a lány mindig jól érezte magát az öreg társaságában.

Ernest régebben a feleségével élt a hatalmas udvarházban, ahol gyakran meglátogatták őket a gyerekeik és az unokáik. Marietta halála után azonban minden megváltozott. Hiába igyekezett Brooklyn segíteni, és enyhíteni az idős férfi magányán, kiderült, hogy a közel ezer négyzetméteres épület túl nagy egy megözvegyült öregembernek.

Brooklyn a sziget délkeleti részén élt egy paradicsomi kis birtokon, amit még a dédszülei hoztak létre. A földjei távol estek mindentől, és ezért különösen nagy volt itt a csend és nyugalom. Szeretett itt élni, még akkor is, ha gyakran ellátogatott csónakon a szárazföldre. Bevásárolt, barátokkal találkozott, utána azonban mindig visszatért önkéntes száműzetésébe a Bellwether-szigetre. Ez volt az ő külön bejáratú kis földi paradicsoma.

Amit máris fenyegetve érzett az új szomszéd miatt.

Miután hetekig bútorokat és egyéb használati tárgyakat szállítottak a szigetre, végre a „méltóságos úr” is megérkezett.

Noha elkerülhetetlen volt, hogy ez egyszer bekövetkezik, Brooklynt rosszkedvűvé tette a hír.

Vett egy nagy levegőt, sarkon fordult, aztán elindult a sziget belseje felé. Minél távolabb került a tengertől, annál kevésbé kuszálta össze hosszú haját a szél, és annál kevésbé lehetett hallani a hullámok zúgását. A több mint százéves ház mögötti kertben megállt. Szeptember közepe volt, a kert terményei jórészt már beértek, Brooklyn be is takarította őket. Száraz és meleg volt a nyár, a termésre igazán nem lehetett panasza.

Gyerekként itt töltött minden nyarat. Úszott a tengerben, megszáradt a homokban, aztán segített a nagyanyjának a kertben, és órákat töltött a függőágyban egy jó könyv társaságában. A gyerekkora összes szép emléke ehhez a szigethez kötődött. Amikor aztán úgy érezte, hogy összecsapnak a feje felett a hullámok, visszatért ide. A helyre, ahol mindig biztonságban érezte magát, és ahol mindig boldog volt. És aztán itt ragadt.

Ám csendes boldogságára most váratlan veszély leselkedett: egy héttel ezelőtt Cole Abbott vételi ajánlatot tett a földjére.

Brooklyn természetesen azonnal visszautasította. Pedig egyáltalán nem volt mindig könnyű itt élni. A spontán bevásárlás ismeretlen fogalom volt, csakúgy, mint az, hogy összefusson a barátaival vacsorára. Mindent gondosan, jó előre meg kellett terveznie. Télen meg minden szigetlakó teljesen el volt szigetelve a külvilágtól. Brooklyn fogadni mert volna rá, hogy az első itt töltött telét követően Cole Abbott villámgyorsan visszamenekül a szárazföldre. Vagyis nincs mitől félnie. A fickó csak az elkövetkező két-három hónapban lesz a terhére, utána aligha. Új játékszere, a sziget hamar el fogja veszíteni a vonzerejét a szemében.

Vagyis a lánynak egyetlen tennivalója volt: kitartani. Az meg menni fog, hiszen volt benne gyakorlata.

Cole fogta az utazótáskáját, kiugrott a helikopterből, aztán búcsút intett a pilótának, és lendületesen elindult a ház felé. Már a kertnél járt, amikor a nagy gépmadár újra a levegőbe emelkedett.

Néhány nap múlva, a komppal megérkeznek a munkások, akik elkezdik a szükséges felújításokat. Aztán október elején elkezdődik az első szeminárium az egyik cége dolgozóinak. Négy nap teljes nyugalomban, amikor internet és telefon nélkül eszmét cserélhetnek az elkövetkező időszak piaci stratégiájáról és az egyéb ötletekről.

Cole megtervezte a menüt is, a sportprogramokról sem feledkezett el, de a csapat használhatja a pezsgőfürdőt, vagy akár kimehetnek a tengerpartra is. A lényeg, hogy megszabaduljanak a napi stressztől, ami az irodában éri őket. Ha valahol, itt újra felfedezhetik, miért is szerettek bele a munkájukba valamikor évekkel ezelőtt.

Nem is olyan régen Cole-nak is nagy szüksége lett volna egy ilyen programra. Teljesen kiégett, és emiatt jó időre visszavonult az üzleti élettől. Ráadásul egészségileg sem bírta a hajtást. Noha még csak harmincöt éves volt, az orvosai figyelmeztették, hogy ha nem akar szívinfarktust kapni, muszáj mérsékelnie a tempót. Az apja szíve ötvenhárom év után adta fel a harcot, szóval nem csoda, hogy Cole komolyan vette a figyelmeztetést.

Ő sosem végzett félmunkát. Ha belefogott valamibe, azt teljes erőbedobással csinálta. Akkor is, ha nem egy üzleti célt akart elérni, hanem az élete volt a tét.

Ledobta a táskáját az ajtó elé, aztán hirtelen ötletnek engedelmeskedve lesétált a strandra. Ahhoz képest, hogy már szeptemberre járt, elég meleg volt az idő. Cola lehúzta a cipőjét és a zokniját, feltűrte a nadrágját, és mezítláb sétált le a vízig. Az Atlanti-óceán jéghideg vize nyaldosta a bokáját, de nem bánta.

Valóságos égi jelnek tűnt számára, amikor az ingatlanosa, Jeremy megtalálta neki ezt a szigetet, éppen akkor, amikor ő elhatározta, hogy változtat az életén. Egy percig sem habozott, nekilátott, hogy felvásárolja az egészet.

Nagyjából egy órát töltött a parton, aztán visszatért a mintegy ezer négyzetméteres házhoz. Volt itt minden, amire csak szüksége lehetett. A garázsban elektromos golfautó állt, amivel be lehetett járni a szigetet, egy fűnyíró traktor, hogy gondozni lehessen az udvarházat körülvevő hatalmas parkot, de volt ott egy kisméretű hókotró is.

Nem mintha Cole itt akarta volna tölteni a telet. Harmincöt évesen nem készült szerzetesi életet élni, meg aztán voltak kötelezettségei is, hiszen az apja halála után át kellett vennie az öreg cégeit. És bár megtanulta a munka oroszlánrészét másra bízni, azért neki is maradtak feladatai.

Úgy tervezte, körülbelül évente négy hónapot tölt majd a szigeten, hogy szemináriumokat szervezzen a cége munkatársainak. A fennmaradó nyolc hónapban pedig Manhattanben él és dolgozik, ahogy eddig is.

A bútorai már ott álltak, abban a szobában, amelyet hálószobának választott. A hatalmas ablakok délnyugatra néztek, a partra és a végtelen óceánra. Oldalt, a fák között egy kisebb ház terméskőből épült kéménye látszott.

Brooklyn Graves lakott abban a házban. Egy makacs teremtés, aki vonakodott a földecskéjét eladni Cole-nak, pedig már csak ez a parcella kellett ahhoz, hogy a férfi elmondhassa, az egész sziget az övé.

Ez kicsit megbonyolította a dolgokat. Cole felvett egy házaspárt, akik a házzal és a kerttel törődnek majd. Ők pillanatnyilag a garázs fölötti kis lakásban éltek, de Cole igazából Brooklyn Graves házát szánta nekik.

Már amennyiben rá tudja beszélni ezt a makacs teremtést az eladásra. Tulajdonképpen mi az ördögöt csinál egy egyedülálló nő ezen az isten háta mögötti helyen?

Cole nem sokat tudott róla, csak annyit, hogy az a föld már nemzedékek óta a családja birtokában van, illetve, hogy van valami vállalkozása. Ha jól emlékezett Jeremy beszámolójára, kötött holmikkal foglalkozik.

Alighanem minden vonzerejét latba kell vetnie, hogy megszerezhesse a földjeit. Szóval a látogatás elkerülhetetlen. Ha szerencséje van, az öreglány még teával és aprósüteménnyel is megkínálja. Mert aki kötöttáruval kereskedik, az nyilván csak idős hölgy lehet. Egy megátalkodott vén boszorkány. Szóval Cole-nak alighanem fel kell kötnie a nadrágját, ha meg akarja győzni.

Nem sok kedve volt a látogatáshoz, de tisztában volt vele, hogy minél hamarabb átmegy, annál jobban jár. Ha halogatja a bemutatkozást, azzal csak ronthat a helyzetén.

Ezt átgondolva mindjárt útnak is indult.

Mindössze tíz percbe telt, míg átsétált, és Cole élvezte a rövid túrát. Amikor feltűnt előtte a kicsiny, fehérre meszelt parasztház, meglepetten megtorpant. Kétségkívül ősrégi épület volt, de nagyon jó állapotú. A veranda korlátját frissen mázolták, a kőlépcsők szélén jókora agyagcserepekben buja virágok nyíltak. Nem volt benne semmi különleges, mégis otthonos, hívogató látványt nyújtott. Az egyetlen, ami hiányzott hozzá, hogy teljes legyen a kép, egy kutya volt.

Ebben a pillanatban Cole meg is hallotta az ugatást, majd feltűnt egy golden retriever. Lógó nyelvvel, farkcsóválva szaladt a férfi felé, szóval csöppet sem tűnt fenyegetőnek. Amikor odaért hozzá, várakozóan leült, mintha simogatásban reménykedne, és Cole nem is tudott ellenállni a kísértésnek, hiszen imádta a kutyákat.

– Marvin! Ide! – törte meg az idillt egy szigorú hang, mire Marvin felpattant, és megindult visszafelé. Cole is felegyenesedett.

Amikor meglátta a ház asszonyát, úgy meglepődött, hogy megfeledkezett a szépen megfogalmazott üdvözlő beszédről. Egy minimum középkorú, de inkább idősebb hölgyet várt. Egy vénkisasszonyt. Ehhez képest egy harminc körüli, hosszú, aranyszőke hajú lány állt előtte, aki testre simuló farmert viselt.

Ő lenne Brooklyn Graves?

– Gondolom, maga Mr. Abbott – szólalt meg a lány, és Cole csak akkor döbbent rá, hogy jó ideje némán bámulja. Biccentett, és a kezét kinyújtva közelebb lépett.

– Igen. Cole Abbott vagyok. Örülök, hogy megismerhetem.

De még mennyire örülök!

A nő ajka nem húzódott mosolyra, de elfogadta a jobbját. Innen közelebbről Cole azt is látta, hogy szeplős az orra. A szeme meg kék, mint a végtelen óceán. A kézfogása meleg volt, erőteljes, a tenyerén lévő bőrkeményedések arról tanúskodtak, hogy nem kevés fizikai munkát végez.

– Mit tehetek önért, Mr. Abbott?

– Kérem, szólítson Cole-nak. – A férfi rávillantott egy megnyerőnek szánt mosolyt. – Elvégre szomszédok vagyunk.

– De ha magán múlik, akkor már nem sokáig – szúrt oda a lány. – Tudja mit, megkímélem, a felesleges szájtépéstől: a földem nem eladó.

Cole-nak kellett néhány másodperc, hogy összeszedje magát a nyílt elutasítás után, de végül egy halovány mosolyt is össze tudott hozni.

– Ezt már tudom, Miss Graves. Tényleg csak azért jöttem, hogy bemutatkozzam. Mert tudja, ha még mi ketten sem beszélünk egymással, akkor tényleg nagyon magányosan telnek majd az itteni hónapok.

– Ha nem akar kitúrni innen, akkor biztosíthatom, hogy a legjobb barátok leszünk. – Brooklyn kihívóan csípőre tette a kezét.

Cole úgy határozott, őszinte lesz. Már csak azért is, mert a lány minden jel szerint átlát rajta.

A megnyerő és barátságos arckifejezése helyett az üzletiesen komoly ábrázatát öltötte fel.

– Nem akarok hazudni magának. Természetesen továbbra is szeretném megvásárolni a birtokát. És biztosíthatom, az ár, amit fizetek, bárhol a világon nagyon kellemes lakhatást tesz lehetővé önnek.

Az eddigi legmagasabb ajánlata háromszázötvenezer dollár volt – nem is rossz pénz egy kicsiny, felújításra szoruló épületért az isten háta mögött, meg egy kikötőért, amely már jócskán túl volt a fénykorán.

– Akár egymilliót is megérne magának, ha elmennék innen?

Cole a legszívesebben felkacagott volna örömében, de üzletember volt, tudott uralkodni magán. A sziget többi részéért összesen hétmilliót fizetett ki, szóval egymillió nem is volt olyan sok a földek mintegy egyhatodát kitevő birtokért, a házért és a kikötőért.

– Akár annyit is – felelte óvatosan. Jeremy volt az, aki a lehető legalacsonyabban akarta tartani az árat, Cole sosem zárkózott el attól, hogy többet kínáljanak Brooklynnak.

A lánynak arcizma sem rezdült, egykedvűen fordult el.

– Hát ezt kötve hiszem – vetette oda, aztán elindult a háza felé. – Gyere, Marvin!

A kutya rögtön felugrott, és megindult utána. Cole kissé zavartan bámulta, ahogy bemennek az épületbe, és Brooklyn nyomatékkal becsapja maguk után a szúnyoghálós ajtót.

Nem zavarta, hogy az első ütközetet elveszítette, mert tudta, hogy a háborúnak még nincs vége. Végül mindig megkapta, amit akart. Minél nehezebbnek tűnt a győzelem, annál nagyobb lelkesedéssel vetette bele magát a harcba.

Brooklyn a kedvenc foteljában ül és kötögetett. Ezúttal magának készített sálat, de ugyanolyan nagy gonddal járt el, mintha a sál eladásra készült volna. Egy pillanatra megállt, hogy megcsodálja a művét.

A kézimunka megnyugtatta, márpedig most erre volt a legnagyobb szüksége. Miután tegnap találkozott Cole Abbott-tal, vagy félóráig állt a csukott ajtó mögött, és minden ízében reszketett. Bár keményen lépett fel, gyűlölte a vitákat, veszekedéseket. Már csak azért is, mert félő volt, hogy ilyenkor rátör egy pánikroham.

Marvin megérezte, hogy nincs jól, és egész este nem mozdult mellőle.

Az, hogy a szigetre költözött, egyfajta menekülés volt, a terápiája része. Végül azonban megszerette azt a nyugodt, meglepetésektől mentes életet, amit itt felépített. Persze időnként magányos volt, de azért vannak ennél szörnyűbb dolgok is.

Miközben elmerült a gondolataiban, egyre lassultak a mozdulatai. Talán nem ártana, ha holnap kimenne a szárazföldre. Vásárolna, és persze beülhetne Jennel vagy Delilah-val egy kávéra. A két nővér vezette a kézimunkaboltot, ahol a gyapjúfonalat vásárolta.

Türelmesnek kell lennie, a dúsgazdag Mr. Abbott úgysem marad itt örökké. Ez a sziget is csak egy játékszer számára, és bizonyosan hamar ráun majd az új játékára. Néhány hónap, és Brooklyn élete visszatérhet a régi, rendes kerékvágásba. Mintha sosem találkozott volna Cole Abbott-tal.

Még a reggeli köd borította a szigetet, de tíz körül kisütött a nap, és kellemesen felmelegítette a levegőt. Brooklyn a vállára vetette legnagyobb táskáját, amelyikbe gond nélkül belefért mind az öt összekészített csomag. A kötött kézimunkáit ugyanis online értékesítette, és egész jól fogytak a termékei.

Ahogy túljutott az út kanyarulatán, és meglátta a kikötőt, meghökkent, mert a mólónál egy másik csónakot is észrevett. Meg Cole-t, aki egy ismeretlen férfival beszélgetett. Az idegen időnként körbefordult, és okostelefonjával készített egy-egy felvételt az öbölről.

Hát ezek meg mi a csudát csinálnak ott?

Brooklynt feldúlta Cole felbukkanása, pedig erre számítania kellett volna, hiszen a kikötő közös használatú terület volt.

Amikor észrevette a lányt, Cole szélesen mosolyogva integetni kezdett.

– Jó reggelt, Miss Graves!

– Jó reggelt! – Brooklyn azt kívánta, bárcsak pórázra kötötte volna a kutyáját, mert a hálátlan dög lelkesen odarohant Cole-hoz egy simogatásra. Áruló!

– Marvin! Ide gyere! – kiáltott rá az ebre, ám az füle botját sem mozgatta, lehunyt szemmel élvezte, hogy Cole a hasát dögönyözi. – Megkérdezhetem, mit csinálnak itt? – Az ismeretlen férfira pillantott, aki épp a stég végében állt, és valamit írt a jegyzetfüzetébe.

– Az úr Mike Posey. – Cole felegyenesedett. – Hé, Mike, bemutatom Brooklyn Gravest, a kikötő másik tulajdonosát.

A férfi közelebb lépett és kezet nyújtott.

– Örülök, hogy megismerhetem, Brooklyn.

– Mike azért jött, hogy megjavítson itt néhány dolgot – magyarázta Cole. – És szeretném átépíteni a kikötőt, mert a jelenlegi mérete nem megfelelő.

– Átépíteni? Ezt hogy érti?

– Kibővíteni. Jelenleg nem tudnak itt kikötni nagyobb hajók. Ezért megkértem Mike-ot, hogy nagyobbítsuk meg a kikötőt, és ha már itt van, elvégez néhány kisebb javítási munkálatot is.

Brooklynt hosszú időre elnémította ez az arcátlanság.

– Ugye tudja, hogy nem egyedül a magáé a kikötő?

A férfi megnyerően elmosolyodott.

– Hát hogyne. De ne aggódjon, Mike szívesen kiállít egy számlát a maga nevére is, ha szeretné kifizetni az átalakítás felét.

Brooklyn szívét jeges kézként szorongatta a rémület. Hogy tudna kifizetni ennyi pénzt?

– Ilyen döntést nem hozhat anélkül, hogy megbeszélné velem – jelentette ki élesen.

A hangjában csengő ingerültség Marvin figyelmét sem kerülte el, mert a kutya védelmezőn a gazdája mellé húzódott. Mike közben tapintatosan elvonult, úgy tett, mintha nagyon vizsgálna valamit a stég végében.

– Természetesen egyedül is kifizetem a számlát, amennyiben…

– Amennyiben eladom magának a részemet, mi? – sziszegte a lány. – Hát ezért van ez a cirkusz? Értelmetlen javítási költségekkel akar térdre kényszeríteni? Nos, ehhez nekem is lesz egy-két szavam. Ha hazaértem, első dolgom lesz felhívni az ügyvédemet, Mr. Abbott!

Egészen biztos volt benne, hogy a férfi csak az engedélyével végeztethet munkálatokat a kikötőben. Brooklynban forrt a düh. Miért van az, hogy a gazdagok azt hiszik, övék az egész világ?

– De Miss Graves…

– Egy szót se többet, Mr. Abbott! Biztos lehet benne, hogy ezek után kétmillióért sem adom el magának a földemet! Tudja, hogy a dédszüleim voltak ennek a szigetnek az első lakói? A dédnagyapám halász volt, akárcsak az üknagyapám. A nagyszüleim öt gyereket neveltek fel, és én gyerekkorom minden egyes nyarát itt töltöttem. Ismerem ennek a földnek minden négyzetméterét, és álmomban is jobban tájékozódom itt, mint maga valaha fog. – A lány szeme villámokat szórt. – Vegye tudomásul, hogy bár az egész sziget nem az én tulajdonom, de az a darabka föld, amin a házam áll, elválaszthatatlanul a részemmé vált. Ugyanúgy nem adhatom el, ahogy a kezem vagy a lábam sem eladó.

A keze remegett, ahogy a vállán átvetett nagy szatyrot markolta.

– Megértettem – biccentett nyugodtan a férfi.

– És ha most megbocsát, kimennék a csónakommal a szárazföldre. Gyere, Marvin!

A kutya ezúttal habozás nélkül engedelmeskedett.

Brooklyn határozott léptekkel végigszaladt a stégen, eloldotta a motorcsónak kötelét, beugrott a járműbe és elindította a motort. Csak amikor már látótávolságon kívül ért, akkor sikerült valamelyest megnyugodnia.

Vett egy nagy levegőt, és próbálta meggyőzni magát arról, hogy jól érzi magát. Ennek az egésznek semmi köze ahhoz a… bizonyos dologhoz. Cole Abbott nem támadt rá fegyverrel, szóval igazából nem is került veszélybe.

Hátranézett, de már csak a végtelen vizet látta. Olyan volt, mintha csak álmodta volna az iménti találkozást.

De ha az új szomszéd nem jelent rá nézve konkrét fenyegetést, a jelenléte akkor is veszélyezteti a nyugalmát. Brooklyn ugyanis ösztönösen ódzkodott minden változástól.

Vajon hányszor lehet mindent újrakezdeni?

Lehet, hogy eddig az volt a baj, hogy túl korán feladta?

Sebaj, ezúttal nem fogja! Minden erejét latba vetve meg fog küzdeni a földjéért. Ha kell, még a kevéske megtakarítását is hajlandó ügyvédre költeni, ha ez kell a sikerhez.

Cole-nak volt egy olyan érzése, hogy végérvényesen elrontott mindent. Pedig nem ez volt a szándéka. Igazából azt tervezte, hogy a kikötő kibővítésével és modernizálásával szerez jó pontot Brooklynnál. Ám ahelyett, hogy bizonyította volna a jó szándékát, magára haragította a lányt. Hogy is vehette Brooklyn komolyan azt a buta viccet, hogy osztozzanak a javítási költségeken? Hogy csúszhatott ennyire félre ez az egész?

A szóváltást követően Cole is elhagyta a szigetet, most a szárazföldön tartózkodott, egészen pontosan a barátja és ingatlanosa, Jeremy Fisher tágas konyhájában. Kávéztak. Ezúttal csak ketten, mert harmadik barátjuk, Branson Black éppen New Yorkban tartózkodott, a házát próbálta eladni.

– Komolyan ügyvéddel fenyegetett? – Jeremy az ölében tartotta csecsemő kislányát, aki nemrég ébredt fel az ebéd utáni alvásból.

– Úgy ám – bólogatott Cole. – Tulajdonképpen azzal akartam kezdeni, hogy megnyugtatom, természetesen minden felmerülő költséget én fizetek. De olyan undok és elutasító volt, hogy nem tudtam megállni, visszaszóltam. Rettentően rossz néven veszi, hogy vételi ajánlatot tettem a telkére. – Elgondolkodva kortyolt bele a kávéjába. – Közölte velem, hogy kétmillióért sem adja el nekem!

Jeremy felnevetett.

– Nos, ez szíve joga, hiszen az az otthona. Nem is értem, mi bajod. Elég nagy az a sziget, ketten is elfértek rajta. Úgysem akarsz egész évben ott lakni.

Cole eltöprengett.

– Hogy őszinte legyek, elsősorban a büszkeségem szenvedett csorbát. Nem szeretem, ha visszautasítanak. Lassan kezdek egyfajta kihívásként tekinteni erre a projektre, és egyre azon töröm a fejem, hogyan bírhatnám rá, hogy megváltoztassa a véleményét… Különben meg kell mondanom, kellemesen csalódtam, amikor először találkoztunk.

– Ezt hogy érted?

– Amikor azt mondtad, hogy kézimunkával foglalkozik, azt hittem, legalább ötvenéves. Nem számítottam rá, hogy ilyen fiatal és ilyen szép.

– Nocsak! – Jeremy leült a konyhaasztal mellé, és etetni kezdte a lányát. – Szóval bejön neked Miss Graves.

– Neked is bejönne. Tényleg lélegzetelállító. Hosszú, aranyszőke haj, kifejező, kék szempár, karcsú és hajlékony test… És már a kézfogásán is érződik, milyen erős. Persze muszáj is annak lennie, ha egyszer egyedül él ott, az isten háta mögött. Látnod kellett volna, hogy ugrott be a méretes táskájával a csónakba, és hogy indította el! Olyan természetességgel, ahogy más reggelente a pékhez tér be.

– Értem már. Egy erős nőt láttál, akinek nincs szüksége segítségre. – Jeremy kajánul elvigyorodott. – Hát nem érdekes?

– Hagyd már abba! – mordult rá Cole, aztán elnevette magát. Alapvetően szerette, ha a barátja úgy kötözködött vele, mint a régi szép időkben.

Aztán csak nézte, ahogy Jeremy cumiztatja a lányát. Noha nem volt odáig a gyerekekért, el kellett ismernie, hogy a kis Rose tényleg nagyon aranyos.

– És most mi a terved? – érdeklődött Jeremy.

– Fogalmam sincs. Talán vinnem kellene neki valami ajándékot, hátha azzal kiengesztelhetném.

Jeremy eltöprengett.

– Vegyél valami finom édességet. Például süteményt. Vagy egy üveg bort.

– Nem is rossz. És van még egy ötletem… – vette fontolóra Cole. – Ha ügyesen csinálom, összejöhet a dolog.

– Úgy érted, Miss Gravesszel? – vigyorgott Jeremy. – Ami azt illeti, rád férne. Mikor is randiztál utoljára?

Cole arcáról lehervadt a mosoly. Legutóbb nagyjából egy éve hívott találkára valakit. Közvetlenül azelőtt, hogy az egész világa kifordult a sarkaiból.

Sikerült elkerülnie, hogy bárkinek is beszélnie kelljen erről az időszakról. Még Jeremy és Bran sem ismerték a részleteket.

– Régen – ismerte el. – De ha ezzel a nővel kezdenék, annak biztosan nem lenne jó vége. Mellesleg igazad volt, amikor azt mondtad, hogy nem sokat leszek a szigeten. Valakinek a cégeimet is vezetnie kell.

A kis Rose időközben kiitta a cumisüvegét, így Jeremy a vállára tette, hogy büfizhessen.

– Tori mindjárt hazajön, nem maradsz itt vacsorára?

Cole az órájára pillantott, és megrázta a fejét.

– Bocs, de dolgom van. Mennem kell. Csókoltatom Torit. És kösz a kávét!

– Igazán szívesen. Vigyázz magadra! Remélem, hamarosan találkozunk!

Azzal Cole távozott. Az járt a fejében, hogy nem hagyhatja annyiban a dolgot, muszáj kibékítenie a szomszédasszonyát. Csak azért is megpuhítja Brooklynt! Nincs az a tüskés bozóttal benőtt kerítés, amely távol tartaná a lánytól!

2. FEJEZET

A szárazföldön töltött nap nem igazán nyugtatta meg Brooklynt, így aztán elhatározta, hogy megpróbálja főzéssel elterelni a figyelmét. Nem főzött túl gyakran, de ilyenkor sokfélét, és mindenből több adagot. Aztán kiporciózva lefagyasztotta az ételt.

Először halfasírtot sütött, ebből néhányat meghagyott aznap estére. Ha kinyit hozzá egy üveg nyáron eltett marinált zöldparadicsomot, tökéletes és ízletes vacsorája lesz. Aztán négy adag lasagnét is előkészített, majd kiment a kertbe, hogy kiválasszon egy tököt levesnek.

Miután mindent megsütött és megfőzött, úgy nézett ki a konyha, mint valami csatatér, Brooklyn azonban elégedetten nézett körül. A lasagnén a sajt lassan megpirult, és a házban finom, fűszeres illatok terjengtek. A pulton két vekni frissen sült kenyér is hűlt. A dagasztás segített a lánynak megszabadulni a Cole Abbott iránt érzett dühétől.

Fél tizenkettőkor kopogtak. Marvin felugrott a helyéről, és az ajtóhoz szaladt, de épphogy csak egyet vakkantott.

Nyilván Cole lesz az, gondolta Brooklyn, és nagyot sóhajtva megtörölte a kezét. Udvarias mosolyt varázsolt az arcára, úgy lépett az ajtóhoz. Tegnap sikerült beszélnie egy ügyvéddel, de a nő időt kért. Azt mondta, mielőtt bármit tanácsolna, muszáj átnéznie a szerződéseket.

– Üdvözlöm! – köszöntötte udvariasan Cole, miután ajtót nyitott. – Békével jöttem.

– Ne mondja! – Brooklyn vágott egy grimaszt.

A férfi szó nélkül átadta neki a kezében lévő két papírzacskót.

– Az egyikben sütemény és bor van, az a magáé, a másikban egy kis finomság Marvinnak.

– Igazán figyelmes, köszönöm. Azt hiszem, ezek után az a legkevesebb, hogy behívom, igaz?

Félreállt az útból, ám titkon jól megnézte magának a férfit. Első látásra úgy tűnt, milyen lezserül öltözött fel, ám második pillantásra Brooklyn felismerte, hogy a pulóvere a legdrágább kasmírból készült, a cipője pedig kézzel varrott. Hiába, nem feledkezhet meg róla, hogy ez az ember dúsgazdag! Legutóbb a szeme sem rebbent, amikor Brooklyn belengette, hogy egymilliót kér a birtokért.

– Micsoda illatok! – kiáltott fel Cole, miután körbeszimatolt. – Hallottam, hogy maga művészi kézimunkával keresi a kenyerét, de a jelek szerint a konyhában is feltalálja magát.

Brooklyn nem szólt egy szót sem. Megfogadta, hogy bármilyen kedves lesz is a férfi, nem esik bele a csapdába, és nem hagyja elbűvölni magát.

Letette a papírzacskókat, és belekukkantott a nagyobbikba, amelyben egy gyümölcsös, könnyű fehérbort és egy becsomagolt citromtortát talált. Honnan a csudából tudta, hogy ez a kedvencem? – mérgelődött, de mondani csak ennyit mondott:

– Köszönöm. Igazán nem kellett volna.

– De igen. Miss Graves, az első két találkozásunk nem alakult valami jól, és ez az én hibám. Legutóbb például el kellett volna mondanom, hogy természetesen minden költséget vállalok, ami a kikötőátalakítást illeti. Hiszen én találtam ki, hogy bővítésre van szükség. És még valami: tudom, hogy nem örül túlzottan a jelenlétemnek, de biztosíthatom, hogy nem akarok önnek ártani. Semmilyen módon.

– Az előző tulajdonossal jól kijöttem – mondta Brooklyn. – Előtte pedig az egész sziget a nagyapámé volt. Amikor megbetegedett, a szárazföldre kellett költöznie, és mivel a gyógykezelése sokba került, kénytelen volt a földek nagy részét eladni Ernestnek. Benne teljesen megbíztam… amit magáról nem mondhatok el.

– Még nem – helyesbített komolyan a férfi. – De talán segít, ha elmagyarázom, mi a szándékom ezzel a hellyel.

– Rendben. Kérem, foglaljon helyet. Most van egy kis dolgom a levessel, de utána szívesen meghallgatom. – Brooklyn a tűzhelyhez lépett, levette a fedőt, és megkavarta a levest. – Kér egy kávét?

– Ó, igen, köszönöm. Tej és cukor nélkül.

A lány töltött egy bögre kávét Cole-nak, aztán visszatért a tűzhelyhez, megkóstolta és ízesítette a levest, aztán pedig leturmixolta.

– Mi készül? – érdeklődött a vendég. – Nagyon jó illata van.

– Currys sütőtök-krémleves. Maga szokott főzni, Mr. Abbott?

A férfi felsóhajtott.

– Elhagyhatnánk végre a formaságokat? A nevem Cole.

– Jól van. – Brooklynnak nem nagyon volt kedve barátkozni az új szomszéddal, de nem lehetett goromba vele, hisz éppen most nyújtott neki békejobbot. Lehet, hogy túlreagálta egy kicsit a kikötőben történteket?

– Időnként előfordul, hogy főzök, de a tehetségem csak néhány ételre korlátozódik. A készételek felmelegítésében sokkal jobb vagyok.

A lány fújt egyet.

– Mindjárt gondoltam. Hadd találjam ki! Kizárólag magániskolákba járt, és részvénycsomagot kapott a születése alkalmából.

– Valami olyasmi – vont vállat Cole. – De azért ne irigyeljen nagyon. A pozíciómat a cégnél magamnak kellett kivívnom. És éltem a kínálkozó lehetőségekkel.

– Szóval akkor nem csak szeszélyből vette meg a szigetet? Nem csak azért, mert ráunt az eddigi játékaira?

– Nem. Számos okom volt a terület megvásárlására. Ha érdekli, szívesen beavatom.

Cole belekortyolt a kávéjába, a lány meg az órájára pillantott. Majdnem dél volt.

– Mit szólna egy tányér leveshez? – kérdezte, és még mielőtt a férfi válaszolt volna, kivett két levesestálkát a szekrényből.

Pedig nem volt benne egészen biztos, hogy okosan teszi, ha meghallgatja a vendégét. Volt egy olyan érzése, hogy ez még veszélyes is lehet.

Cole maga sem értette, miért mesélt el mindent Brooklynnak, de valamiért fontos volt neki, hogy a lány megértse, és ne legyen rossz véleménnyel róla. Hogy megértse azt is, komoly tervei vannak, nem csupán játszadozni akar a magánszigetével.

Brooklyn eléje tett az asztalra egy tányér fűszeresen illatozó sütőtök-krémlevest, majd mellé rakott egy szelet kenyeret is.

– Szóval komoly tervei vannak. Meséljen! – biztatta, aztán ő maga is leült, és kanalazni kezdte a saját levesét.

– Hosszú történet, messziről fogom kezdeni. Néhány hónapja volt egy… nos, talán idegösszeomlásnak nem lehet nevezni, úgyhogy kiégésnek mondanám. Mióta az eszemet tudom, tizenkét órákat dolgoztam naponta, az estéket és a hétvégét pedig bulizással töltöttem. Soha nem pihentem ki magam igazán. – Cole letört egy darabka kenyeret, és bekapta. – Ejha! Ez valami isteni…

– Szóval két végén égette a gyertyát – tért a tárgyra megint Brooklyn.

– Pontosan. És a testem egyszer csak besokallt. Egy reggel arra ébredtem, hogy szorít a mellkasom. Halálra rémültem.

– Szívrohama volt? – Brooklyn megdöbbent. – Szent ég, ilyen fiatalon! Hány éves is?

– Harmincöt. De nem, szerencsére nem szívroham volt, csak pánikroham.

– Hála az égnek! – Brooklyn belekanalazott a levesbe, Cole pedig követte a példáját.

– Ez is mennyei! – dicsérte meg az ételt. – Ízes és selymes… Bármelyik csúcsétterem étlapján megállná a helyét.

– A kókusztej a titok. A végén, amikor már megfőtt, akkor kell hozzáadni egy keveset – magyarázta Brooklyn, majd visszatért az előző témára. – A pánikrohamánál tartottunk.

– Igen. A barátom, Branson szerint annyi történt, hogy a testem jelezte, nyugalomra van szüksége. És én engedelmeskedtem, nem is tehettem mást, hiszen ki sem tudtam kelni az ágyból. Egyszerűen túlfeszítettem a húrt.

– És ezért megvette Ernest házát, meg a sziget nagy részét.

– Nem azonnal, később. – A férfi evett még egy kis levest. – Elég sok időre volt szükségem, mire tényleg felépültem. Közben rájöttem, hogy ha szántam volna egy kis időt magamra év közben, akkor elkerülhettem volna ezt a mélypontot. Keresni kezdtem egy helyet, ahol megtalálom a szükséges csendet és nyugalmat, és meg is találtam. – Széles mozdulattal körbemutatott. – A sziget eléggé félreeső helyen van, ugyanakkor közel a legjobb barátaim lakóhelyéhez. És elég nagy ahhoz, hogy másokat is elszállásolhassak itt. A „mások” alatt a cégem dolgozóit értem, akinek egyfajta „tudatos életvitel” szemináriumokat akarok itt tartani, hogy ők ne járjanak úgy, mint én. Hogy a karrierjük ne menjen az egészségük rovására. Ha minden jól megy, a későbbiekben akár külsősök számára is elérhetővé tehetem ezeket a tanfolyamokat.

– Az ötlet úgy általában véve tetszik – ismerte el Brooklyn. – Ugyanakkor nem örülnék neki, ha folyton idegenekbe botlanék a szigeten. Maga menedékhelyet akart kialakítani túlhajszolt menedzsereknek, ami igazán dicséretes. De ugye tudja, hogy a maga menedéke tönkreteszi az én kis paradicsomomat?

Erre Cole még nem is gondolt, pedig a lánynak tökéletesen igaza van. De hátha pontosan ez fogja meggyőzni Brooklynt, hogy jobban jár, ha eladja neki a földjét!

Cole hirtelen elkedvetlenedett. Rájött, hogy nem is lenne olyan jó, ha a lány eltűnne a szigetről.

– Erre nem gondoltam – vallotta be. – Magának ez az egész olyan, mintha idegenek tolakodnának be a privátszférájába. Nem ez volt a szándékom, higgye el!

Brooklyn biccentett, de nem nézett rá. Olyan szomorúnak tűnt, hogy Cole önkéntelenül is átnyúlt az asztal fölött, és megfogta a kezét. A lány meglepetten felnézett, és a pillantásuk egybekapcsolódott. Aztán Brooklyn, mintha csak megégette volna magát, hirtelen elrántotta a kezét.

– Kér még egy kis levest? – kérdezte elfúló hangon, Cole azonban már fel is pattant a helyéről. Érezte, hogy legfőbb ideje távozni, ha nem akar még inkább megnyílni, és mindent elmondani neki.

– Köszönöm, nem. Most már mennem kell. Eredetileg tényleg csak azért jöttem, hogy békét kössek magával.

Brooklyn a mosogatóhoz vitte a tányérokat.

– Köszönöm, hogy egyedül állja a kikötő javítási költségeit. Ez igazán kedves magától.

A férfi lesöpört pár kenyérmorzsát a ruhájáról.

– Szeretném, ha tudná, hogy semmiképpen sem akarok magának rosszat. Nem célom, hogy tönkretegyem.

– Az anyagi helyzetem miatt ne aggódjon! – vágta oda fagyosan Brooklyn. – Van annyi pénzem, amennyi kell.

Ördög és pokol, megint elpuskáztam! – mérgelődött a férfi.

– Persze, persze – bólogatott engesztelően. – Csak arra gondoltam, hogy a váratlan kiadásoknak senki sem örül.

Marvin mentette meg a helyzetet, aki a férfi lábához simult, és behajtotta a neki kijáró simogatást.

– Jó kutya – dünnyögte Cole. – Ó, gyerekkoromban hogy örültem volna neked, Marvin!

– Szemmel látható, mennyire imádja a kutyákat – állapította meg Brooklyn, és a hangja érezhetően ellágyult.

– Az már igaz.

– És Marvin is szereti magát. Ha erre jár, nyugodtan térjen be egy simogatásra.

Az ajánlat annyira váratlanul érte a férfit, hogy eltátotta a száját.

– Ez komoly? Megengedi, hogy visszajöjjek?

– A kutyák jót tesznek a léleknek, Cole – vont vállat Brooklyn. – Azok után, amiket elmondott nekem, úgy gondolom, ráférne magára egy terápiás állat. Marvin meg mindig örül a társaságnak. Apportírozni különösen szeret.

– Köszönöm a felajánlást. Egész biztosan élni fogok vele.

A férfi elbúcsúzott, aztán elindult hazafelé. Közben azon töprengett, vajon Brooklynnak mi oka volt rá, hogy ezen a szigeten keressen menedéket. És hogy vajon Marvin egyfajta terápiás állat szerepet tölt-e be az ő életében is.