Gabriel
García
Márquez

Találkozunk augusztusban

– részlet –

Fordította Scholz László

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Gabriel García Márquez: En agosto nos vemos,
Penguin Random House Grupo Editorial, S. A. U. , 2024

Az eredeti kiadást Cristóbal Pera gondozta

Copyright © Heirs of Gabriel García Márquez, 2024
Hungarian translation © Scholz László, 2024

Előszó

Könnyű elképzelni, hogy milyen nyomasztó volt mindannyiunknak látni, ahogy édesapánk élete utolsó éveiben elvesztette a memóriáját. De az még fájóbb volt, hogy abban az állapotban már egyre kevésbé tudott a megszokott fegyelemmel dolgozni, és ezt lesújtó kudarcként élte meg. Nagy íróra valló éleslátással és szemléletességgel egyszer azt mondta nekünk: „A memória egyszerre alapanyagom és eszközöm is. Nélküle nincs semmi.”

A Találkozunk augusztusban utolsó erőfeszítésének az eredménye, mert minden baj ellenére folytatni akarta az írást. A munkában a művész perfekcionizmusa és hanyatló szellemi képessége futott versenyt egymással. Kiadásunk kísérő jegyzetében Cristóbal Pera barátunk részletesen beszámol a számos szövegváltozat hosszadalmas egyeztetéséről; nála jobban magunk sem tudtuk volna ezt elmondani. Annak idején mi csak Gabo utolsó döntéséről tudtunk: „Nem jó ez a könyv. Meg kell semmisíteni.”

Nem semmisítettük meg, csak félretettük, abban reménykedve, hogy az idő majd eldönti, mi legyen a sorsa. Csaknem tíz évvel Gabo halála után újra elolvastuk a könyvet, és felfedeztük, hogy nagyon sok értéke van. Igaz, hogy nem annyira csiszolt munka, mint a legnagyobb művei. Van benne egy-egy döccenő meg kisebb ellentmondás, de semmi sem gátol meg bennünket, hogy élvezzük Gabo művészetének legfőbb erényeit: a leleményességét, a költői nyelvet, a magával ragadó történetet, azt, hogy empátiával figyelte az embert, és szeretettel nézte a szerelmi sikereit, sőt még a kudarcait is. A szerelem valószínűleg egész művészetének a legfontosabb témája.

Amikor sokkal jobbnak találtuk a könyvet, mint amilyenre emlékeztünk, eszünkbe jutott még egy eshetőség: az, hogy Gabo megfogyatkozott szellemi képessége, amely nem engedte, hogy befejezze a könyvét, abban is megakadályozta, hogy lássa, mennyire jó ez a mű. Árulóként úgy döntöttünk, hogy az olvasók örömét minden más szempont fölé helyezzük. Ha a könyv elnyeri a tetszésüket, Gabo talán megbocsát nekünk. Ebben reménykedünk.

Rodrigo és Gonzalo García Barcha

1

Augusztus 16-án, pénteken, a háromórás komppal ment vissza a szigetre. Farmer meg skót kockás blúz volt rajta, a lábán harisnya nélkül egyszerű, lapos sarkú cipő, a kezében szatén napernyő, kistáska és egyetlen csomag, a strandtáska. A kikötői drosztnál egyenesen egy salétrom marta, divatjamúlt kocsihoz ment. A sofőr ismerősként üdvözölte, és végigzötyögött vele a nyomorúságos falun, ahol szabalpálmával fedett vályogházak sorakoztak a lángoló tenger felé futó, forró homokkal borított utcákon. Ide-oda kapdosta a kormányt, hogy kikerülje a vakmerő disznókat meg a pucér srácokat, akik torreádor módjára heccelték. A falu végén ráfordult egy királypálmákkal szegélyzett sugárútra, ahol a nyílt tenger és a kék gémektől nyüzsgő, belső tó közt egymást érték a strandok és a turistaszállók. Végül megállt a legrégebbi, jobb napokat látott szálloda előtt.

A recepciós már előkészítette az aláírásra váró bejelentőlapot meg az egyetlen, tóra néző, második emeleti szoba kulcsát. A nő hipp-hopp felszaladt a lépcsőn, és belépett a rovarirtószagú, szegényes szobába, melyet szinte teljesen elfoglalt a hatalmas franciaágy. Elővett a táskájából egy kecskebőr neszesszert meg egy könyvet, melyben egy elefántcsont papírvágó kés szolgált könyvjelzőként. Elővett egy rózsás selyem hálóinget és a párna alá dugta. Elővett egy trópusi madarakkal díszített selyemkendőt is, aztán egy rövid ujjú fehér blúzt, egy elnyűtt teniszcipőt, és mindet kivitte a fürdőszobába.

Mielőtt rendbe szedte volna magát, levette a jegygyűrűjét és a jobb csuklóján hordott férfikaróráját, mindkettőt a piperepolcra tette, aztán gyorsan leöblítette az arcát, hogy megszabaduljon az út porától és kiűzze a délutáni álmot a szeméből. Miután megtörülközött, nézegette egy kicsit a tükörben két szülés után is gömbölyödő, hetyke melleit. Kézéllel hátrahúzta az orcáit, hogy felidézze, hogy is festett fiatalon. Átsiklott a nyak ráncain, ott már nem volt mentség, inkább hibátlan fogsorát vette szemügyre: épp most mosta meg, miután a kompon megebédelt. Dezodorral bedörzsölte frissen borotvált hónalját, és felvette üde pamutblúzát, melynek AMB volt hímezve a zsebére. Megfésülte vállig érő haját, a madármintás kendővel lófarokba fogta össze. Végül közönséges vazelinnal bekente az ajkát, nyelvével megnedvesítette mindkét mutatóujját és lesimította összenőtt szemöldökét, a Maderas de Oriente kölniből pedig egy-egy cseppet tett a füle mögé; akkor hervadó anyaarcával végre szembenézhetett a tükörrel. Sminket sosem látott bőrének melaszos színe és textúrája volt, sötét szemhéja alatt topázosan ragyogott a szeme. Minden porcikáját végigmérte, könyörtelenül ítélkezett: szinte pontosan olyan mutatós, gondolta, mint amilyennek érzi magát. Csak akkor jött rá, hogy késésben van, amikor felvette a gyűrűjét és az óráját: hat perc híján négy óra volt, de azért még megengedett magának egypercnyi nosztalgiázást, és elnézte a gémeket, ahogy mozdulatlanul siklanak a tó perzselő bágyadtságában.

A taxi a bejárat előtti platánok alatt várta. Nem kért címet, elindult magától, pálmafákkal szegélyezett sugárúton haladt, míg el nem ért a szállodák közt fekvő üres térre, ahol a szabadtéri termelői piac volt, ott megállt egy virágosstandnál. Egy strandszéken szunyókáló, megtermett néger asszony felriadt a dudálásra, felismerte a hátul ülő nőt, és csacsogva, vihorászva átnyújtotta neki a megrendelt kardvirágcsokrot. A taxi néhány sarokkal odébb befordult egy alig járható, keskeny útra, mely éles kövekkel szegélyzett part mentén haladt felfelé. A hőségtől szikrázó levegőben elé tárult a Karib-tenger, a turistadokkban sorokozó luxusjachtok és a városba tartó, négyórás komp. A dombtetőn feküdt a legszegényebb temető. Könnyedén belökte a nagy, rozsdás kaput, és virágcsokorral a kezében elindult a gazzal benőtt sírok melletti ösvényen. Hatalmas lombozatú gyapotfa állt az út közepén, az segített megtalálnia anyja sírját. Az éles kövek még a vulkanizált gumitalpon keresztül is szúrták a lábát, a tüzes nap átszűrődött a szatén napernyőn. Egyszer csak előbukkant a bozótból egy leguán, hirtelen lecövekelt vele szemben, nézte egy pillanatig, aztán elszelelt.

Elővette a zsebéből, és felhúzta a kerti kesztyűt, három sírt is meg kellett tisztítania, mire felismerte azt a sárgás márványkövet, amelyen ott állt édesanyja neve és nyolc évvel korábban bekövetkezett halálának dátuma.

Augusztus 16-án minden évben megtette ezt az utat, ugyanakkor, ugyanazzal a taxival, ugyanahhoz a virágoshoz ment, és ugyanabban a nyomorúságos temetőben, perzselő napfényben vitt egy csokor friss kardvirágot anyja sírjára. Utána másnap reggel kilencig nem volt semmi tennivalója, akkor indult vissza az első komp a városba.

Ana Magdalena Bachnak hívták, negyvenhat éves volt, huszonhét éve élt harmonikus házasságban egy férfival, akit szeretett és aki viszontszerette; még nem végzett a bölcsészkaron, amikor tapasztalatlanul, szűzen férjhez ment hozzá. Anyja egy Montessori-iskolában volt tanítónő, sok érdemet szerzett, de egész életében nem vágyott többre. Ana Magdalena tőle örökölte csillogó arany szemét, megnyerő szűkszavúságát és józanságát, mellyel a karakterét fegyelmezte. Zenészcsalád volt. Apja zongoratanár, negyven éven át a Megyei Konzervatórium karmestere. Férje szintén zenészek sarja és karmester, aki a mesterének nyomába lépett. Példás fiuk volt, aki huszonkét évesen a Nemzeti Szimfonikusok első csellistája lett, Msztyiszlav Leopoldovics Rosztropovics pedig elismerően szólt róla egy meghallgatáson. A zseniális érzékkel megáldott, tizennyolc éves lányuk szinte magától megtanulhatott volna bármilyen hangszeren játszani, de a zene neki csak ürügyként kellett, hogy éjszakára kimaradhasson. Egy remek dzsessztrombitással élt boldog szerelemben, ám szülei akarata ellenére a Sarutlan Karmeliták rendjébe készült belépni.

Anyja három nappal a halála előtt közölte vele, hogy a szigeten szeretné eltemettetni magát. Ana Magdalena el akart utazni a temetésre, de senki sem támogatta, hisz maga sem gondolta, hogy túlélné a fájdalmat. Apja vitte el a szigetre az első évfordulón, amikor felállították a még hiányzó márvány sírkövet. Ana ijesztőnek találta a motorcsónakutat, csaknem négy óráig tartott az átkelés a végig háborgó tengeren. Megcsodálta az őserdő széléig érő, aranyló homokkal borított partokat, a lármázó madarakat és a belső tó nyugalmában kísértetiesen keringő gémeket. Elszomorította, hogy mekkora a nyomor a faluban – a szabad ég alatt kellett aludniuk kókuszpálmák közé akasztott függőágyakon –, holott született ott egy költőnő meg egy nagyhangú szenátor is, akiből már-már köztársasági elnök lett. Megdöbbentette, hogy hány olyan fekete halászt látott, akinek az idő előtt robbant dinamittöltet vitte le a karját. Mindezek ellenére egyszeriben megértette anyja kívánságát, amikor a temető tetejéről megpillantotta a világ ragyogását. Az volt az egyetlen magányos hely, ahol az ember nem érezhette magát egyedül. Ana Magdalena Bachban akkor született meg az elhatározás, hogy nem viszi el az anyját a szigetről, és minden évben tesz egy csokor kardvirágot a sírjára.

Augusztus az őrjítő kánikula és esőzés hava volt, Ana Magdalena azonban újabb penitenciaként fogta fel a feladatot, amelyet hibátlanul és teljesen egyedül kell elvégeznie. Csak akkor bizonytalanodott el, amikor a gyerekei kérlelték, hogy menjenek már el a nagymama sírjához, de a természet félelmetes tengeri átkeléssel fizettette meg az út árát. A motorcsónak a zivatar dacára – nehogy útközben rájuk esteledjen – elindult, a gyerekek a tengeribetegségtől kimerülten, halálra rémülve érkeztek meg a szigetre. Szerencsére akkor az első turistaszállóban alhattak, melyet a szenátor állami pénzen saját magának építtetett.

Ana Magdalena Bach tanúja volt, hogy évről évre szaporodnak az üvegtornyok, miközben a falu egyre szegényebb lett. A komp nyugdíjazta a motorcsónakokat. Az átkelés továbbra is négy óráig tartott, de már volt hozzá légkondicionálás, zenekar és örömlány. Egyedül Ana járt vissza rendszeresen, ő volt a falu legpontosabb látogatója.

Visszament a szállodába, elnyúlt az ágyon, csak a csipkés bugyi maradt rajta, kinyitotta a könyvét a papírvágó késsel megjelölt oldalon, és olvasott a mennyezeti ventilátor lapátjai alatt, bár azok alig csökkentették a hőséget. Bram Stokertől a Drakulát. A kompon a remekműveket megillető áhítattal már elolvasta a mű felét. Elaludt a könyvvel a mellén; már alkonyodott, amikor két órával később izzadtságban úszva, farkaséhesen felébredt.

A bár este tízig volt nyitva, leszaladt, hogy még lefekvés előtt bekapjon valamit. Feltűnt neki, hogy a szokásosnál több a vendég, a pincért nemigen látta korábban. Nem akart melléfogni, így a korábbi évekhez hasonlóan sajtos-sonkás melegszendvicset rendelt tejeskávéval. Míg kihozták, észrevette, hogy ugyanúgy idős turisták veszik körül, mint régen, amikor még csak ez az egy szálloda működött. Egy félvér lány bús bolerókat énekelt, és maga a szerző, a már megöregedett, megvakult Agustín Romero kísérte nagy odaadással az avatóünnepségről ismert, rozoga zongorán.

Gyorsan evett, hogy hamar véget érjen a megalázó, magányos vacsorázás, de kellemesnek érezte a zenét, lágy volt és andalító, a lány pedig jól énekelt. Amikor végzett, csak három pár volt egy-egy asztalnál, és pont előtte ült még egy férfi, akit korábban nem vett észre. Fehér lenvászon öltöny, ezüstös haj. Egy üveg konyak volt az asztalán, meg egy félig teli pohár, láthatóan egyes-egyedül volt a világban.

A zongora belekezdett egy Debussy-darabba, a Holdfény egy vakmerő bolerós változatába, melyet a mulatt lány átéléssel énekelt. Ana Magdalena Bach elérzékenyülve rendelt egy jeges gin-tonikot, az volt az egyetlen alkohol, amit jól bírt. A világ az első korttyal megváltozott. Virgoncnak, vidámnak, tettre késznek érezte magát, a zene meg a gin áldásos keveréke meg is szépítette. Azt hitte, hogy a szemközti asztalnál ülő férfi észre sem veszi, ám amikor másodszor is odanézett, rajtakapta, hogy épp őt bámulja. A férfi elpirult. Ana Magdalena rajta tartotta a tekintetét, miközben a férfi a zsebóráját nézte, aztán zavartan eltette, ismét teletöltötte a poharát, feszélyezetten az ajtót kémlelte, mert már tudta, hogy az asszony könyörtelenül rajta tartja a szemét. Akkor szembenézett vele. Ana Magdalena rámosolygott, amit a férfi egy kis biccentéssel viszonzott.

– Meghívhatom egy italra? – kérdezte a férfi.

– Hát persze – felelte az asszony.

A férfi odalépett az asztalához, és roppant elegánsan töltött neki.

– Egészségére – mondta.

Az asszony belement a játékba, és egyszerre felhajtották az italt. A férfi félrenyelt, egész testét rázta a köhögés, csak úgy folytak a könnyei. Hosszan hallgattak, míg végül a férfi egy levendulaillatú zsebkendővel megtörölgette magát, és visszanyerte a hangját. Az asszony vette a bátorságot, és megkérdezte, vár-e valakit.

– Nem – felelte a férfi. – Fontos volt, de már nem érdekes.

Ana erre mímelt kétkedéssel azt kérdezte:

– Üzleti ügy?

A férfi így felelt:

– Engem már nem érdekel olyasmi. – De olyan hangsúllyal mondta, mint amikor a férfiak azt akarják, hogy ne higgyenek nekik. Ana vette a lapot, és egy tőle szokatlan, de jól kiszámított tapintatlansággal vágott vissza:

– Akkor valami otthoni dolog.

Így terelgette tovább a férfit szelíd tapintattal, amíg sikerült bekerítenie valami szokványos beszélgetésbe. Játékból megpróbálta kitalálni a korát, egy évvel többre tippelt: negyvenhat. Megpróbálta megfejteni a kiejtéséből, honnan származik, harmadjára sikerült: spanyol-amerikai. Igyekezett kideríteni a foglalkozását, a második próbálkozás után a férfi gyorsan megmondta: építőmérnök, de az asszony gyanakodott, hogy csak füllentett, nehogy véletlenül ráhibázzon az igazságra.

Szóba került, hogy mekkora vakmerőség átírni egy Debussy-darabot boleróvá, de a férfinek fel sem tűnt. Azt viszont nyilván észrevette, hogy az asszony ért a zenéhez, ő meg még mindig csak Kék Duna keringőnél tart. Az asszony elmesélte, hogy épp a Drakulát olvassa Stokertől. A férfi még az iskolában olvasta, és lenyűgözte az a rész, amikor a gróf már kutyaként érkezik Londonba. Az asszony helyeselt, csak nem értette, hogy felejthetetlen filmjében Francis Ford Coppola miért változtatta meg azt a jelenetet. A második ital után úgy érezte, hogy valahol összekeveredett a szívében a gin meg konyak, és nagyon kellett figyelnie, nehogy elveszítse a fejét. Tizenegykor véget ért a zene, a zenekar már csak rájuk várt, hogy zárhassanak.

Ana Magdalena ekkor már úgy ismerte a férfit, mintha világéletében vele élt volna. Tudta, hogy ápolt, kifogástalanul öltözködik, jellegtelen a keze, a körmét fedő színtelen lakk csak ront rajta, és hogy jószívű meg gyáva is. Észrevette, hogy feszélyezi a férfit a nagy sárga szemével, de le nem vette volna róla a tekintetét. Ekkor elég erősnek érezte magát, hogy meglépje azt, ami soha, még álmaiban sem fordult meg a fejében, és leplezetlenül kibökte:

– Felmegyünk?

A férfi ledermedt.

– Én nem itt lakom – válaszolta.

Az asszony meg sem várta a mondat végét.

– Én igen – vágta rá, felpattant, és egy kicsit megrázta magát, hogy kitisztuljon a feje. – Második emelet 203., a lépcsőtől jobbra. Ne kopogjon, csak nyisson be.

Olyan édes félelemmel ment föl a szobájába, amilyet nem érzett a nászéjszakája óta. Bekapcsolta a ventilátort, de lámpát nem gyújtott, tétovázás nélkül levetkőzött a sötétben, az ajtótól a fürdőig a földre szórta az összes ruháját. Amikor felkapcsolta a piperepolc lámpáját, le kellett hunynia a szemét, aztán mély levegőt vett, hogy megnyugodjon, és ne remegjen a keze. Sebtében megmosta a nemi szervét, a hónalját és a gumicipőtől elgyötört lábujjait, mert délután ugyan alaposan megizzadt, de csak másnap akart zuhanyozni. Nem volt ideje fogat mosni, épp csak egy pici fogkrémet nyomott a nyelvére, aztán visszament a szobába, melyet alig világított meg a piperepolc rézsútos fénye.

Nem várta meg, míg benyit a vendége, maga nyitotta ki az ajtót, amikor hallotta, hogy közeledik. A férfi megijedt, de az asszony nem hagyta tétovázni a sötétben. Sietősen letépte róla a zakót, a nyakkendőt, az inget, és a válla fölött mindet a padlóra szórta. Közben enyhe levendulaillat járta át a levegőt. A férfi eleinte megpróbált segíteni az asszonynak, de az nem adott rá alkalmat. Mikor a férfi már derékig meztelen volt, az asszony leültette az ágyra, letérdelt, levette a cipőjét meg a zokniját. A férfi közben kioldotta a nadrágszíját, kigombolta a sliccét, így az asszonynak egyszerűen csak le kellett rántania róla a nadrágot. Egyiküket sem izgatta, hogy szanaszét gurult a földön a sok kulcs, papírpénz, érme meg a bicska. Végül segített neki lehúzni az alsónadrágját, és akkor felfedezte, hogy nincs olyan jól felszerszámozva, mint a férje – ő volt az egyetlen felnőtt férfi, akit addig meztelenül látott –, de derűsen ágaskodott.

Nem hagyta, hogy a férfi kezdeményezzen. Úgy meglovagolta, hogy a lelkét is kihajtotta belőle, csak magára gondolva falta, falta, míg mindketten zavartan, lankadtan el nem merültek a tengernyi izzadságban. Még rajta ült, és a lelkiismeret-furdalás első jeleivel küszködött a ventilátor fojtó zajában, amikor észrevette, hogy az alatta keresztben elnyúló férfi nem lélegzik rendesen, erre odabújt mellé. Az meg se mozdult, míg annyi levegője nem lett, hogy megkérdezze:

– Miért velem?

– Megérzésből – felelte az asszony.

– Egy magafajta nőtől – felelte – ez megtiszteltetés.

– Ugyan – tréfálkozott az asszony –, nem inkább élvezet?

A férfi nem válaszolt, mindketten lelkük zajait fülelték. Szép volt a szoba a tó zöldes félhomályában. Szárnysuhogás hallatszott… … …

A közreadó jegyzete

1999. március 21-én jutott el az örömhír Gabriel García Márquez olvasóihoz, hogy a Nobel-díjas kolumbiai író egy regényen dolgozik, mely öt önálló történetből áll, és mindnek ugyanaz a hőse: Ana Magdalena Bach. Rosa Mora újságírónő az El País spanyol napilapban közölte az exkluzív hírt és mellette a Találkozunk augusztusban című kötet első elbeszélését. Néhány nappal korábban García Márquez már felolvasta a szöveget a madridi Casa de Américában, ahol a szintén Nobel-díjas José Saramagóval együtt részt vett egy, az ibér-amerikai művészet hatásával foglalkozó fórumon. A közönség meglepetésére nem beszédet mondott, hanem a regény első fejezetének első változatát osztotta meg velük; az olvasó most ezt a művet tartja a kezében. Rosa Mora még azt is elmondta, hogy „A Találkozunk augusztusban része lesz egy kötetnek, amely 150 oldalon tartalmaz három további regényt, amelyet Gabo gyakorlatilag már befejezett; és valószínűleg belekerül még egy negyedik is, mert – ahogy halljuk tőle – eszébe jutott egy csábító ötlet. Az köti össze a könyv darabjait, hogy mindegyik idős emberek szerelmi történeteiről szól.”

Néhány évvel később úgy hozta a sors, hogy életem összekapcsolódott kamaszkorom óta legkedvesebb szerzőm, García Márquez sorsával. Faltam a prózáját, akárcsak Rulfóét, Borgesét és Cortázarét; ez a szenvedély aztán átrepített az óceán túloldalára, hogy latin-amerikai irodalomból doktoráljak Austinban, a University of Texason. Miután visszatértem Barcelonába, ahol akkor már a Random House Mondadori szerkesztőjeként dolgoztam, Carmen Balcells felhívott 2001 augusztusában, hogy menjek át hozzá az ügynökségbe, mely szinte üres volt a nyári napok alatt. García Márquezt kellett felhívnom telefonon, az emlékirataihoz kellett neki egy beugró szerkesztő. Állandó munkatársa, az én kedves Claudio López de Lamadrid barátom szabadságon volt. Így kezdődött szoros együttműködésem a kolumbiai íróval, amikor az Azért élek, hogy elmeséljem az életemet című kötet végső változatán dolgoztunk: csepegtetve küldte a kéziratot, e-mailen vagy faxon, én pedig alapvetően adategyeztetésre szorítkozó megjegyzésekkel visszaküldtem. Különösen hálás volt, amikor jeleztem neki, hogy elbeszélői világát meghatározó olvasmányát, Kafkától Az átváltozást igazából nem Borges fordította spanyolra, bár az argentin kiadásban így szerepel a címlapon. Az író betegségéből felépülőben épp Los Angelesben volt, a távszerkesztés mégis lehetővé tette, hogy betekintsek írói műhelymunkájába, onnantól, ahogy újraírta a Bogotazóval foglalkozó fejezetet, egészen odáig, míg egyetlen betűcserével megváltoztatta a címet, hogy ne kerüljön összetűzésbe egy másik szerzővel. Bár egy szerencsés véletlen folytán egyszer összefutottunk egy barcelonai vendéglőben, és ott feleségével, Mercedes Barchával együtt személyesen is megismerhettem, szerzői-kiadói kapcsolatunkat 2008-ig nem folytattuk.

A hosszúra nyúlt Los Angeles-i tartózkodás után Gabriel García Márquez és Mercedes Barcha 2003 májusában visszatért mexikói otthonába, ahol a frissen szerződtetett személyes titkáruk, Mónica Alonso fogadta őket. Az ő beszámolója alapvető fontosságú, ha rekonstruálni akarjuk a Találkozunk augusztusban alkotófolyamatát. Mónica Alonso szerint az író 2002. június 9-én fejezte be az emlékiratok utolsó nyomdai levonatának átnézését, amihez Antonio Bolívar kiadótól kapott segítséget. García Márquez alighogy megszabadította az íróasztalát a leadott könyv variánsaitól és jegyzetanyagától, arról értesült, hogy épp azon a napon meghalt az édesanyja. Ezzel a titokzatos egybeeséssel zárult az a kör, amely az emlékiratok első mondatával kezdődik: „Anyám megkért rá, hogy menjek el vele eladni a házat.”* Az írónak éppen nem volt sürgető terve, amikor Mónica – a stúdióban lévő dobozok rendezésekor – talált egy dossziét két kézirattal: az egyiknek Ella volt a címe, a másiknak Találkozunk augusztusban. García Márquez 2002 augusztusától 2003 júliusáig nagy erővel dolgozott az első munkán, amelyet aztán megváltoztatott címmel (Bánatos kurváim emlékezete) 2004-ben jelentetett meg. Az lett az életében megjelent utolsó fikciós műve.

Amikor García Márquez 2003 májusában kiadott egy újabb részletet a Találkozunk augusztusban című kötetből, azzal mintegy nyilvánosan elismerte, hogy folytatja utolsó prózatervét. A regény harmadik fejezete, A fogyatkozás éjszakája, 2003. május 19-én megjelent kiadatlan elbeszélésként a kolumbiai Cambio folyóiratban, majd néhány nappal később az El Paísban is. Mónica Alonso szerint a szerző 2003 júliusától újból nagy lendülettel dolgozott a regény kéziratán. Ennek köszönhető, hogy – nem számítva az első korai vázlatokat, se a Los Angelesből hozott verziót – García Márquez nem kevesebb mint öt számozott változatot dolgozott ki 2004 végéig. A dátummal ellátott összes variáns megtalálható az austini University of Texas Harry Ransom Központjában.

Az ötödik változat elkészülte után az író elküldött egy példányt az ügynökének, Carmen Balcellsnak. „Olykor pihentetni kell a könyveket” – árulta el Mónica Alonsónak. Fontos esemény várta, a Száz év magány megjelenésének negyvenedik évfordulójára szervezett ünnepség, amelyre a spanyol Királyi Nyelvi Akadémia elkészítette a mű végleges változatát; az előkészületek egy időre lekötötték a szerzőt. García Márquez a kongresszus 2007. március 26-i cartagenai megnyitóünnepségén szerepelt utoljára nyilvánosság előtt.

2008 márciusában, amikor már a Random House Mondadori irodalmi vezetőjeként Mexikóban éltem, Carmen Balcells megbízásából kiadóként újra felvettem a kapcsolatot García Márquezzel, hogy összeállítsunk a nyilvános felolvasásra szánt szövegeiből egy kötetet, mely két évvel később Nem azért jöttem, hogy beszédet mondjak címmel jelent meg. Gyakran, havonta legalább egyszer, felkerestem a stúdiójában, olyankor hosszan beszélgettünk könyvekről, szerzőkről és a kötet írásaihoz kapcsolódó témákról.

2010 nyarán Carmen Balcells értesített Barcelonában, hogy van nála egy kiadatlan Márquez-regény, amelynek hiányzik a vége, s megkért, vegyem rá a szerzőt, hogy fejezze be. Annyit elárult, hogy egy érett, férjes nőről szól a mű, aki anyja sírját látogatja egy szigeten, és ott megtalálja élete szerelmét. Visszatérve Mexikóba először Gabónál érdeklődtem a regényről, és elmondtam, mit mondott róla az ügynöke. Gabo jót derülve elárulta, hogy a főhős nem élete szerelmét leli meg, hanem minden útja során egy-egy újabb szeretőt talál. És hogy bebizonyítsa, kész a befejezés, előhozatta Mónicával az utolsó változatot – az is német Leuchtturm dossziéban volt, mint minden kézirata –, és felolvasta az utolsó bekezdést, mely káprázatosan zárja le a történetet. Nagy titokban tartotta a készülő munkáját, de néhány hónappal később azért megengedte, hogy felolvassak belőle három fejezetet. Emlékszem, milyen hatással volt rám ez a tökéletes mestermunka, melyben korábbi műveiben még nem érintett, eredeti témához nyúlt. És arra is emlékszem, hogy azt kívántam, bárcsak egyszer az olvasói is megismerhetnék.

Memóriazavara miatt az író akkor már nem tudta összerakni az utolsó változat minden részletét és javítását, de egy ideig a szöveg átnézésével teltek legjobban a napjai a stúdiójában, és azt csinálta, amit a legjobban szeretett: itt beszúrt egy melléknevet, ott módosított egy részletet. A 2004. július 5-i keltezésű, 5. számú változat első oldalára azt írta: „Utolsó, nagy OK. Adatok a 2. fej.-ben. Vigyázat: valószínű utolsó fej. / ez a legjobb?”; világosan ezt a verziót tartotta a legjobbnak, amelybe Mónica segítségével még beletett néhányat a korábbi változatokban rögzített ötletei közül. Közben Mónica őrzött egy digitális változatot is, amelyben még együtt voltak a korábbi verzióknál felmerült megoldások és jelenetek részletei. Ez a két dokumentum képezi a jelenlegi kiadás alapját.

Az író–kiadó viszony tiszteleten alapuló bizalmi szövetség. Ha az embert az a megtiszteltetés éri, hogy Gabriel García Márquezzel dolgozhat, az folytonos alázatot kíván, amit az én esetemre ő maga fogalmazott meg, amikor első beszélgetésünk alkalmával Carmen átadta nekem a telefont: „Azt akarom, hogy a lehető legkritikusabb légy, mert ha kiteszem az utolsó pontot, többé már semmit sem fogok átnézni.” Én úgy dolgoztam ezen a kiadáson, mint ahogy a restaurátor nyúl egy nagymester vásznához. Mónica Alonso digitális szövegéből indultam ki, azt összevetettem az író által véglegesnek tekintett 5. számú változattal, megvizsgáltam minden kézzel írt vagy Mónica Alonsónak diktált jegyzetét, minden szót vagy kifejezést, amit megváltoztatott vagy elhagyott, nemkülönben a margón közölt variánsokat, és utána eldöntöttem, mit hagyok meg a mostani végleges változatban. A közreadónak nem az a feladata, hogy megváltoztassa a művet, hanem az, hogy hatásosabbá tegye mindazt, ami az oldalain szerepel; kiadói munkámnak ez a lényege. Ehhez hozzátartozik többek közt az adatok ellenőrzése és javítása, a műben szereplő zenészek vagy írók nevének ellenőrzésétől egészen addig, hogy a főhős korához minden részlet megfelelő-e, úgy, ahogy a szerző gondolta.

Remélem, hogy a Találkozunk augusztusban olvasói ugyanolyan tiszteletet és csodálatot éreznek majd, mint amilyet én, amikor több tucatszor elolvastam ezt a szöveget, és közben azt éreztem, hogy ott áll a vállamnál Gabo, úgy, ahogy azon a fényképen látható, amelyet Mónica készített rólunk, amikor együtt javítottuk a beszédeit tartalmazó kötet levonatát.

Hálával tartozom Rodrigo és Gonzalo García Barchának, akik bizalmukba fogadtak, amikor egy augusztusi napon felhívtak, és közölték, hogy megjelentetik a Találkozunk augusztusban című kötetet, és én leszek a kiadó. A felelősség roppant súlya alatt végig úgy éreztem, hogy az ő biztatásuk és bizalmuk jelenti az életem legnagyobb kiadói munkájáért kapott jutalmat. Mercedes Barcha nemcsak a stúdió ajtaját nyitotta ki előttem, hanem a házáét is, az ő emléke végig itt volt velem ezekben a hónapokban. Kulcsfontosságú volt Mónica Alonsónak az író iránti hűsége és elkötelezettsége, hogy eljusson hozzánk a kézirat; köszönöm neki, hogy annyi időt töltött velem a mű történetének rekonstruálásakor. Mindannyian hálával tartozunk az író archívumát őrző austini University of Texas Harry Ransom Központ munkatársainak is (Stephen Enniss, Jim Kuhn, Vivie Behrens, Cassandra Chen, Elizabeth Garver és Alejandra Martínez), akik a regény kéziratának digitalizálásával jelentősen hozzájárultak a mostani kiadás sikeres lezárásához. Gary Fisketjon barátomnak és nagyszerű kiadónak hálásan köszönöm azt a beszélgetést, amellyel segített kimozdulnom a kiadói válságomból. Tapasztalatával irányt mutatott nekem, csakúgy, mint a máig hiányzó főszerkesztőnk, Sonny Metha, aki oly nagy örömét lelte volna ennek a könyvnek a kiadásában. Külön köszönet illeti a feleségemet és a gyerekeinket, Nicholast és Valerie-t, amiért megértették, hogy miért töltök a regénnyel oly sok időt a padláson. Végül hadd fejezzem ki legőszintébb hálámat Gabónak az emberségéért, az egyszerűségért és azért a szeretetért, amellyel egy mosollyal megmutatta bárkinek, aki istent gyanított benne, hogy ő is ember. Az utóbbi hónapokban az ő emléke volt a legfőbb inspiráció, hogy elérkezzünk ide.

Cristóbal Pera
2023. február

* Székács Vera fordítása.

Tartalom

Előszó

1

2

3

4

5

6

A közreadó jegyzete

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Tomka Eszter
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 382 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL