BÖJTE CSABA

A létezés öröme

Örök értékek a 21. században

Az idézetek a Szent István Társulat bibliafordításából valók.

Böjte Csaba korábbi könyve az Open Books gondozásában

Az élet jó oldala (Csák Jánossal)

© Böjte Csaba, 2023

© Open Books, 2023

Borítófotó © Pörneczi Bálint

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Alkotó szerkesztő Csák Anna

Szerkesztő Laik Eszter

Borítóterv Kathi Zsolt

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-368-3

Tartalom

Előszó (Csák Anna)

Bevezető – Ismernünk kell magunkat belülről

A boldogság egy gyönyörű forrás, az öröm abból egy pohár víz

Létezik gonosz a világban

A mai ember kifelé él

Miben leli Isten az örömét?

I. A GONOSZ LÉLEK CSÁBÍTÁSAI

1. A test kívánsága

A kígyóméregből is lehet orvosságot készíteni

Adj időt Istennek és magadnak, hogy jó döntést hozz

A saját megzabolázott vérünkkel kell az oltárhoz járulnunk

2. A szem kívánsága

Vajon tényleg szükséged van rá?

A tiéd, és mindenkié

Nem elég modern, nem elég trendi

3. A lélek kevélysége

Odaadni a csillogást, a vitézkedést, a kivagyiságot

Ne csak a kenyeredet oszd meg

A mai világban mindenki nagyobb szeretne lenni

II. KRISZTUSI ÖRÖMÖK

1. Az imádság, az Istennel való együttlét öröme

Az egy pontban egyesülő világ

Istenen kívül minden csak fapados megoldás

Az ember nem egyedül van egy lakatlan szigeten

2. A létezés öröme

Egy magnólia is gyönyörű

Szoktatnunk kell magunkat a jókedvre

Csodálkozz rá magadra

Mint egy először kapott ajándék

Nem szabad a hiány csapdájába belesétálnunk

Ha viharban repülünk, akkor se engedjük el a kormányt

3. A tudás, a tanulás, a bölcsesség öröme

Kellenek a kudarcok

A tudás nem bűn – abból lehet bűn, hogy mire használom

Fellángol a szívük, mert megértik a szavait

A világ szabályait is meg kell ismernem

4. A teremtés, az alkotás, a munka öröme

A cselekedet mindig új világot teremt

A munka az, ami felnőtté tesz

Imádkozzál és dolgozzál

Mindenkinek a maga művét kell megalkotnia

5. A gyönyörködés, a szépség öröme

A tárgyaknak önmagukon túlmutató értékük lehet

Az a szép a szépben, hogy megtanít valamire

Minden ember Isten gyönyörű remekműve

Tündérkertté tenni a szülőföldünket

6. Az élet befogadásának és továbbadásának öröme

Aki mer, az nyer

Ki a falkavezér?

Az élet szent

Akár vér szerint, akár Szent József-i értelemben

7. A megtérés, a megbocsátás és a kiengesztelődés öröme

Mint amikor a kisbabát tisztába rakjuk

Nem internetes játék

A szeretet mindent überel

Az ember képes felülmúlni önmagát

8. A jó cselekedetek öröme

Nincs vesztes, nincs károsult

Valahol adsz, és egészen máshol visszakapod

Az igazi ajándék az, amikor magadat adod oda

Vannak korlátok

Sok a fény, de sok az árnyék is

A jóság olyan, mint a vízbe dobott kő

9. A szenvedés öröme

A fájdalom nemcsak gazdagodásunk ára, hanem záloga is

Ne üss vissza, ne szólj vissza, ne sértődj meg

Lehet dobbantó, és lehet botlasztó

Összefoglalás – Hiszek a jó diadalmaskodásában

A kötetben előforduló bibliai idézetek és utalások forrásai

„Ezeket azért mondom nektek, hogy az én örömöm legyen bennetek is, és teljes legyen az örömötök.”

JÁNOS EVANGÉLIUMA 15,11

Előszó

Csaba testvért, a Szent József-i értelemben hatezer gyerekes családapát nem könnyű utolérni, és főleg nem könnyű többórás interjúalkalmakat egyeztetni vele: a hét minden napján, az év minden szakában tele a naptárja, és soha nem tudni előre, hogy éppen hova szólítja majd a kötelesség. Mégis, amikor a folyton mozgó időpontok és helyszínek egyeztetése után leülünk, becsukjuk az ajtót, és bekapcsolom a diktafont, a folyton csengő telefon ellenére hihetetlenül gyorsan át tudunk lépni egy másik gondolati síkra.

Már másodszor volt részem abban a szerencsében, hogy segíthettem Böjte Csaba gondolatainak formát ölteni. Mindig lenyűgöz az, hogy a teológiai magasságokat és a mindennapi élet gyakran torokszorító, megrendítő történeteit milyen könnyedén és természetesen fűzi össze. Csaba testvér nagyon közel van az élethez: annak legszebb és legnehezebb pillanataiban is részt vesz, támogat, jelen van. Ettől magával ragadó vele beszélgetni vagy a történeteit olvasni: az ember úgy érzi, ő is bepillantást nyerhet az igazi életbe.

Ez a könyv azért született meg, hogy kézzelfogható lépésekben utat mutasson egy teljesebb, boldogabb élethez. A fejezetek végigkalauzolnak bennünket a Jézus által megélt és számunkra is felkínált örömökön, és sorra veszik azokat a hamis örömöket is, amelyek tévútra vezethetnek. Csaba testvér a tőle megszokott közvetlenséggel, életszeretettel beszél arról, hogy a nehézségek ellenére élni jó, és hogy mi magunk vagyunk a felelősek azért, hogy növeljük magunkban a derűt akár akkor is, ha a külső körülmények mostohák.

A 21. század fogyasztásra, egoizmusra csábító világában könnyű szem elől téveszteni a lényeget, és sokan meg is tántorodunk a nehézségek láttán. Böjte Csaba saját életével is hiteles példaként áll előttünk, és biztat arra, hogy a kudarcok, buktatók ellenére igenis érdemes tudatosan keresnünk a valódi értékeket, tenni a jót, és akkor lépésről lépésre mi is egyre inkább megtapasztalhatjuk a létezés örömét.

Csák Anna

Bevezető – Ismernünk kell magunkat belülről

„Aki szeret engem, s megtartja tanításomat, azt Atyám is szeretni fogja. Hozzá megyünk és benne fogunk lakni”

JÁNOS EVANGÉLIUMA 14,23

A boldogság egy gyönyörű forrás, az öröm abból egy pohár víz

Nem véletlenül választottam fő mottóul a kötetünk elejére kiemelt szentírási idézetet. Ebben Jézus Krisztus azt fogalmazza meg, amit minden szülő szeretne: „az én örömöm legyen bennetek is, és teljes legyen az örömötök”[1]. Nyilván senki nem akarja, hogy a gyermeke szenvedjen, sokkal inkább az a célja, hogy boldog legyen, kibontakozzon. Azért adunk életet a gyermekünknek, hogy megosszuk vele a magunk életét, a magunk örömét, anyagi, szellemi javait. Egészen biztos, hogy a mennyei Atyát is ezek a gondolatok vezették a teremtéskor.

A lelke mélyén minden ember vágyik a boldogságra. Mint a virág, amely a fény felé hajlik, növekszik. Mi is úgy hozzuk a döntéseinket, olyan irányba törekszünk, hogy örömöt, fényt és meleget találjunk. Éppen ezért úgy gondolom, nagyon fontos, hogy alaposabban megvizsgáljuk, melyek azok az örömök, amelyek a mi Urunk, Jézus Krisztus szívét betöltik. Mit akar velünk megosztani? Melyek az ő ajándékai, amelyekkel közénk jött? Persze arról is kell majd beszélnünk, hogy mitől szeretne megvédeni bennünket. Hiszen miközben a szülő begyújt a kályhába, hogy jó meleg legyen, megvédeni is szeretné a gyermekeit attól, hogy a kályhán megégessék az ujjukat.

Anyánk, az egyház, többször hangsúlyozza Jézus Krisztus szavai alapján, hogy ez a földi élet nem valami díszlet, átmeneti állapot, hanem szerves része az emberré válásunknak. Én egy kicsit úgy fogom fel, hogy a föld, mint egy anyaméh, hordoz bennünket, hogy kialakuljon a személyiségünk, az énünk, a gondolkodásunk, s végül az lenne a nagy cél, hogy megszülethessen az érett, felnőtt keresztény ember az örökkévalóságra.

Az egyház sem azt tanítja, hogy ez a földi élet a szenvedés, a nélkülözés vagy az önmegtagadás puszta mezeje, kietlen vidéke, hanem Isten drága ajándéka. És ahogy a gyermekkort is nagy lélekkel ajándékozza a szülő az ő utódjának, és megtesz mindent, hogy az az időszak élhető, hasznos, gyönyörűséges legyen, ugyanúgy egészen biztos, hogy a mi mennyei Atyánk is megtesz mindent, hogy földi életünk szépen, eredményesen és derűsen teljen.

Ugyanakkor fontos, hogy nem valamiféle keresztény hedonizmusra szeretnék ebben a könyvben biztatni, pusztán felkínálom a lehetőséget az olvasónak, hogy belássa: mi, keresztények, nem fakírok vagyunk, Isten nem akar kínozni senkit. Ellenkezőleg: ő táplál bennünket, és abban leli örömét, ha kibontakozunk, és felnövünk odáig, hogy valóban emberkatedrálisok lehessünk. Mindeközben pedig még jól is érezhetjük magunkat. Nekem sem esne jól, ha a gyerekeim, akiket rám bízott az Isten, rosszkedvű, búbánatos, örökké szomorkodó emberek lennének. A mennyei Atya is azt szeretné, hogy az ember érezze jól magát a földön, a családjában, a közösségében, a munkahelyén, a maga hivatásában.

Épp ezért tartottam fontosnak, hogy vegyük számba azokat az örömöket, boldogságforrásokat, amelyeket a Szentháromság felkínál nekünk.

Úgy gondolom, mivel Isten örök, változatlan, az ő örömei is azok. Nem korhoz kötöttek, hanem egyetemesek – bármely népnek bármely korban felkínált ajándékok. Ugyanúgy élvezhetjük őket itt és most, mint ezer vagy ötszáz éve élvezte bárki. A megközelítésben persze sok különbség lehet; Szent Ágoston idejében nyilván másképp értelmezték az egyéni és társadalmi szabadságot, a tanulási lehetőségeket vagy az alkotást – és még sorolhatnám. A lényeg mégis ugyanaz.

A krisztusi örömforrások nem a társadalmat célozzák meg, hanem az egyént, ám ha a társadalom minden egyes tagja megtalálja a maga örömforrását, akkor béke lesz a világban is. Úgy képzelem, mindenkinek van egy „örömtankja”, és ha ez kiürül, akkor nyűgösek vagyunk, nyafogunk, követelőzünk, rángatni kezdjük a fiókokat, keressük a magunk örömét. Ezzel szemben ha a lelkünk eltelik azokkal az örömökkel, amelyeket Krisztus felkínál, akkor az ember megnyugszik, nem kapkod, és sem magának, sem másoknak, sem a környezetének nem lesz kárára.

Ha a filozófusokat kérdezik, azt mondják, a boldogság valamiféle mélyről jövő megelégedettség, harmónia, tehát azt hiszem, többet jelent, mint az öröm. Az öröm inkább pillanatnyi fellángolás, amikor valamilyen okból az ember jól érzi magát. A boldog ember több ennél. Nem véletlen, hogy az egyházban a szentté avatás első lépcsőfoka, amikor Isten szolgájának nevezik, aki az életszentség hírében élt, ezután boldoggá avatják, végül szentté. Az öröm és a boldogság mégsem választható el egymástól. Én úgy mondanám: a boldogság egy gyönyörű forrás, az öröm abból egy pohár víz.

Ez a könyv azoknak szól, akik maguk is keresik a boldogságot. Fontos viszont, hogy a kötetben felsorolt kilenc örömöt ne keverjük össze a nyolc boldogsággal. Ez a kilenc csoport a könyv kedvéért született, hogy könnyebben vegyük őket sorra.

Azt hiszem, ha lenne egy nagy üzlet, amire ki van írva: BOLDOGSÁG, szívesen betérnének oda az emberek. Biztos, hogy kinyitogatnának, megnéznének, megkóstolnának mindent, amit lehet, hogy megtalálják a nekik megfelelő „árucikket”. A mai ember kedveli a svédasztalt, a gazdag választékot. Hangsúlyozom, ezen a terített asztalon én nem szeretném mások portékáját vagy kínálatát lesöpörni, még csak kritizálni sem – egyszerűen csak felrakom az asztalra a mi Urunk, Jézus Krisztus bőséges „tálait” is. Az olvasóra bízom, hogy a döntést meghozza: mi a szívének kedves.

A tanítás számomra mindig egyfajta felvilágosítást, fénygyújtást jelentett. Talán ez a könyv is egy kis fényt hoz majd a közgondolkodásba, hogy Jézus Krisztus nem fakírokat akar látni, nem leli örömét abban, ha az ember szenved, ha háborúzik, ha megnyomorítja saját magát és másokat. Ő azt akarja – mint minden érző atya –, hogy a gyermeke boldog legyen, és növekedjen kedvességben, bölcsességben. Ha beszélünk erről, ha elgondolkodunk ezen, talán nagyobb bizalom lesz bennünk Isten iránt, és pusztán kíváncsiságból is megpróbáljuk megélni azokat az örömöket, amelyeket atyai szeretettel, a saját asztaláról felkínál.

Van egy érdekes jelenség a természetben. A kotlós forgatja és melengeti a tojásokat, de nem töri fel, mert az életnek belülről kell kikelnie. Hallja a tyúkanyó, hogyne hallaná, hogy a lágy kis csőrével kopogtat ott belül az a csirke, mégsem segít neki. A kiscsirkének magának kell kikopogtatnia magát. Ha a kotlós kívülről feltörné neki, azzal megölné. Én sem rágom a szájába az olvasónak, mire figyeljen, mit tanuljon meg, hanem közös töprengésre, vitára, továbbgondolásra hívom – egyfajta intellektuális táncra kérem fel. Elmélkednie mindenkinek magának kell az olvasottakról, azt más nem tudja helyette megtenni.

E könyv gondolata először az olaszországi Loretóban fogalmazódott meg bennem. Kegyhelyeket jártam végig, és a Szent Házba is ellátogattam. Úgy tartja a legenda, hogy a názáreti kis házat szétszedték az angyalok, áthozták Európába, Loretóba, és azóta is ott áll ez a bizonyos szentély. Én magam nagyon is el tudom képzelni, hogy emberi kezek egykor valóban szétszedték a szent család otthonát darabokra, felrakták hajóra, és elhozták Dalmáciába. Egy darabig talán hányódott, akkor fogták, elszállították Loretóba, és felépítették. Most egy hatalmas bazilikában áll ez a szentély, épp a közepén. Faragott fehér márvány, akár egy oltár is lehetne a nagy székesegyházban. Hosszú évszázadokig ez volt az egyik legfőbb zarándokhely egész Európában. Emlékszem, ottjártamkor megálltam előtte, és arra gondoltam: végül is e kövek, téglák között élt vagy harminc évet Jézus. És ott elmélkedve eltöprengtem azon, melyek lehettek ennek a názáreti csendes kis családi életnek az örömei. Ez adta a kiindulást, voltaképp ezt a gondolatot viszem tovább ennek a könyvnek a lapjain.

A krisztusi örömökről szóló elmélkedés persze önmagamnak is vigasztalásul, bátorításul szolgál azokra a pillanatokra, ha leteper a fáradtság vagy a szomorúság. Amikor nehezebb időszakot élek, szinte mindig erre a mondatára gondolok Jézusnak: „nagyobb öröm lesz a mennyek országában egy megtérő bűnösön, mint kilencvenkilenc igazon”[2]. A civil életemet valójában azért hagytam el, amiért Szent Pál vagy Szent Péter is elhagyta – hogy emberek halásza legyek. Azt látom, rengeteg ember él sebzetten, vergődik a bajban, és csodálatos öröm valakinek a kezét ebben a helyzetben megfogni, talpra állítani őt, és hozzásegíteni a normális élethez. Ez olyan, mint a vajúdás, ami fájdalommal jár, de azután megszületik az istengyermeki élet. Kisegíteni valakit a függőségek fogságából; meghallgatni a szentgyónását egy eltévelyedett embernek, aki esetleg évek óta hurcol valamilyen problémát, gondot; helyreállítani valakinek a családi életét – ez mind olyan öröm, amiről Jézus szól az idézett mondatában. Egy tanárnak is, aki jól elmagyarázza a leckét, hatalmas élmény, ha a gyerek megérti, csillog a szeme, a következő órán tudja is, tehát beépült az az igazság, az az érték az életébe.

A könyvben felsorolt örömök bárki számára „fel vannak tálalva”, korától, nemétől, bőrszínétől, hitétől, életmódjától függetlenül – aztán hogy ő mennyit akar venni a tálból, ez rajta múlik. Kérdés persze, nyitott-e az ember a transzcendens felé, de én úgy gondolom, mindannyian nyitottak vagyunk. Szent Ágoston úgy fogalmazott: „…nyugtalan a szívünk, míg meg nem nyugszik benned”.{1} Én nagyon sok emberben éreztem, érzem ezt a nyugtalanságot, amire a válasz az Istennel való imádságos együttélés.

Létezik gonosz a világban

Nem csak a jézusi örömöket vizsgáljuk meg majd közelebbről, szó lesz a gonosz lélek csábításairól is. Tudni kell, hogy a keresztény lelki élet szerint nem minden öröm válik a javunkra. Jézus Krisztusnak is örömöket kínál fel a gonosz a pusztában, olyanokat, amelyek után nagyon sok ember kinyújtja a kezét. Ilyenek például a test kívánságai. A testünknek természetes igényei vannak: pihenés, táplálkozás, de még különféle ajzószereket is szívesen veszünk olykor. A baj általában a mértékkel van. A gonosz lélek azt mondja Jézusnak: itt vannak a kövek, parancsolj nekik, hogy legyen belőlük kenyér, és akkor fogyassz, habzsolj, elégítsd ki a tested kívánságait, vágyait. Jézus erre azt mondja: „Nem csak kenyérrel él az ember.”[3] Nem azt feleli, hogy eszem ágában sincs enni, hanem hogy megvan mindennek a sorrendje.

Ott van azután a szemek kívánsága. A gonosz lélek felviszi egy hegyre Jézust, és körbemutat: mindezt neked adom, birtokolhatod, tetszik, ugye? Hogyne tetszene, és a tiéd lehet! Legyünk teljesen őszinték, sokszor, ha meglátunk egy autót, egy házat, egy csinos nőt vagy férfit, megkívánjuk, akarjuk, és azt szeretnénk, hogy a miénk legyen. Jézus azonban visszautasítja ezt a csábítást is. Úgy gondolom, fontos volna elmélkednünk arról, hogy miből mennyire van szükségünk, mert ez az a fajta kísértés, amelynek nagyon sokan nem tudnak ellenállni. Ennek eredményeként aztán egyesek elzüllenek az alkohol, a drog miatt, de akár az elhízást is ide sorolhatjuk, mert finom az az étel, mert jólesik, mert kérek még, és aztán egyszer csak már a lépcsőn sem tudja felvonszolni magát az ember. A szemek kívánságánál az eszemmel sokszor belátom, hogy arra a ki tudja, hányadik cipőre vagy kabátra már nincs is szükségem, de olyan jól néz ki, olyan kívánatos, már nyújtom is a kezemet utána, és csak növekszik a házam, újabb szekrények jelennek meg, a polcokon újabb drága holmik vagy csilivili apróságok sorakoznak.

A gonosz lélek harmadik nagy kísértése a lélek kevélysége. Felviszi Jézust a templom ormára, és azt mondja: dobd le magadat, az angyalok majd a tenyerükön hordoznak, és mindenki elájul, hogy milyen nagy sztár vagy. És tényleg, ki ne szeretne a kör közepére kerülni, fontos ember lenni, a benne lévő értékeket közkinccsé tenni? Még csak azt sem állítanám, hogy az efféle vágy teljesen bűnös dolog lenne. Itt is a mértékkel van a gond: a gonosz lélek feltupírozza, „felturbózza” ezeket a késztetéseket. Csak körül kell néznünk, hány embert vesz birtokba a gőg, a beképzeltség, a kivagyiság, az úrhatnámság. Már szóba állni is nehéz vele, nemhogy egy asztalhoz ülni. És vannak aztán ennek egészen beteges elhajlásai is, amikor valaki mindenáron a világ ura akar lenni.

Erről a három nagy kísértésről beszélünk majd tehát, a keresztény egyházak ebbe a három kategóriába sorolják a legtöbb bűnt, amit elkövethetünk, aminek a csapdájába belesétálhatunk.

Sokaknak pusztán azt is nehéz elfogadni, elhinni, hogy létezik gonosz. Pedig nem csak az Ószövetségben találkozunk vele, Jézus egyértelműen fogalmaz: „Ellenségetek, a sátán, ordító oroszlán módjára ott kószál mindenütt, és keresi, kit nyeljen el.”[4] De a saját tapasztalatunk is lépten-nyomon azt mutatja, hogy van valami, valaki, aki azt a bizonyos békés növekedést, kibontakozást, egymásra találást próbálja megzavarni és akadályozni. Szeretnénk hinni, hogy ez csak mi magunk vagyunk, de tudomásul kell venni, hogy önmagunkon kívül is létezik gonosz a világban. Erről Semmelweis Ignác története jut eszembe, aki megsejtette, hogy talán az ő kezén is élnek azokból az apró lényekből, amelyek megfertőzik a szülő édesanyákat. Megrázó felfedezés lehetett ez a számára. Amikor az első mikroszkópban meglátták ezt a nyüzsgő világot, az valami óriási döbbenet volt az emberiségnek.

Ehhez hasonlóan – persze nem a méretekre célzok – létezik egy olyan világ, ahol rossz szándékú közeledések vagy támadások érhetik az embert. Ha valaki egy ilyen lelki mikroszkópot felfedezne és belekukkanthatnánk, könnyen lehet, hogy elborzadnánk. Ezért is tartom fontosnak, hogy a gonosz lélekről se feledkezzünk meg.

A mai ember kifelé él

S hogy miért időszerű ma, a huszonegyedik században is emlékeztetni a krisztusi örömökre és a gonosz lélek kísértéseire? Úgy látom, szélsőségesen individuális világban élünk. Én, én, én… – erről szól minden. Az én boldogságomról, az én érvényesülésemről, az én érdekeimről: szinte mindent ennek rendelünk alá. Ezzel alapvetően nem is volna baj, hiszen Jézus Krisztus adta a személyiségemet, az énemet; inkább a mértékkel akad probléma. Meg kellene találnunk az arany középutat. Ahogy az autónak is van egy ideális sebessége, amely egyszerre dinamikus és biztonságos, az embernek is olyan minőségű viszonyok kialakítására kell törekednie, amiben az egyénisége is megjelenhet, de hosszú távon mindenkinek örömére válik. Ezért is nagyon fontos, hogy feltérképezzem önmagamat. Bagdy Emőke, az ismert pszichológus azt mondja, a mai ember érzelmi analfabéta. Nincs tisztában a maga érzelmeivel, nem tudja azokat rangsorolni, kifejezni, így aztán más érzelmeit sem értheti meg. Ezért olyan fontos, hogy az ember rendszeresen elcsendesedjen, befelé forduljon, és észrevegye magában a késztetést, ha túlzott figyelemre vágyik. El kell gondolkodnunk azon, hogyan alakíthatjuk úgy a kapcsolatainkat, hogy önmagunkat is megvalósítsuk, de közben ne sérüljön más sem a környezetünkben.

Manapság az érdeklődésünk, a belső világunk is nagyon beszűkült, elsekélyesedett. A gyerekeknél látom ezt leginkább: tanulni hülyeség, kirándulni hülyeség… Már csak ezért is érdemes felhívni a figyelmet azokra az örömforrásokra, amelyek körülvesznek bennünket, és nem változtak semmit évezredek óta.

A mai ember nagyon kifelé él. Próbál eleget tenni a külső elvárásoknak, felszólításoknak, de alig szán időt arra, hogy belső megérzéseit, érzelmeit, ösztöneit számba vegye és feltérképezze. De ahogy a közlekedésnél is alapvető, hogy megtanuljuk a szabályokat, felismerjük a táblákat – így sokkal nagyobb esélyem van eljutni A-ból B-be anélkül, hogy magamban vagy másban kárt tennék –, ugyanígy kellene ismernünk magunkat belülről.

Amikor nagyapámmal elmentünk az erdőbe, ő nem azt mondta, hogy jaj, fiam, a gomba az nem jó, az mérges is lehet, soha ne szedj belőle semmilyet, hanem minden fajtáról egyenként elmondta, amit tud. Arra törekedett, hogy én is megismerjem mindegyiket, tehát a rossz gombát is bemutatta. Ez a légyölő galóca, olyan mérges, hogy meg sem szabad fogni. Szép, lefényképezheted, nem kell felrúgni, az is Isten teremtménye, de egyszerűen menj tovább. Ha jött egy rókagomba, medvegomba vagy őzláb, akkor elmagyarázta, hogy igen, fiam, ez tényleg nagyon szép, de ha nyüves, ne szedd le; ha idősebb, hagyni kell, hogy hulljon szét a spórája; ha pedig friss, fiatal, akkor szépen be lehet gyűjteni. Hogyan kell azután elkészíteni őket? Van, amelyiket megsütjük, a másik rántva jó és így tovább. Ahogy a természetjáró ember megismeri a környezetét – a gombákat, a gyümölcsöket, a gyógynövényeket –, ugyanúgy fel kell térképeznem az örömforrásokat is, és akkor rájuk csodálkozhatom, melyik válik hasznomra, javamra, és melyik esetleg káromra és fájdalmamra.

Miben leli Isten az örömét?

Egyfajta örömhatározó tehát, amit itt az olvasó kézbe vehet. Az alábbiakban röviden át is tekintjük, milyen csábításokról és örömökről esik majd szó, és hogyan épül fel a könyv.

A tizenkét fejezetből három foglalkozik egy-egy olyan vággyal, örömmel, ami könnyen a kárunkra válhat. Ez a három kísértés, amelyekről már szóltam feljebb. Ezt követően kilenc fejezetben egy-egy örömöt veszünk szemügyre, ami valóban boldoggá tehet, ami után nem marad sem sebzettség, sem „másnaposság” bennünk vagy a körülöttünk lévő emberekben. Ebben egyszerűen csak Jézust kell követnünk, hiszen, mint már idéztem a szavait, ő azt szeretné, hogy az ő öröme a miénk legyen, és teljes legyen. Persze jogos a kérdés: mi az ő öröme, miben leli Isten az örömét?

Jézus mindenekelőtt annak örvend, ha együtt van a mennyei Atyával és a Szentlélekkel – ez a Szentháromság, a szeretetközösség. Jézusnak biztos, hogy az imádság, az Istennel való közösség öröme a legnagyszerűbb. Én és az Atya egy vagyunk, mondja többször, több helyen, és ennek az örömnek az ember is részese lehet. Ezt úgy mondja Krisztus: „Aki szeret engem, s megtartja tanításomat, azt Atyám is szeretni fogja. Hozzá megyünk és benne fogunk lakni.”[5] Amikor Egyiptomban és Szíriában jártam a mohamedánok meg a zsidók között, felmerült bennem, vajon miért ragaszkodunk mi a Szentháromsághoz, amit ők nem fogadnak el. Ha nem ragaszkodnánk hozzá, akár jó testvérekként mindannyian össze is borulhatnánk. De nem véletlenül szól az első fejezetünk az Istennel való közösségben megélt örömről. Mert bár csodálatos az Ószövetség istene, amint kinyújtott karral, erős kézzel vezeti a népet, de azért magányos isten ő. Az Újszövetségé már egy szeretetközösség istene, Szentháromság. Jézus Krisztus szavai szerint mindannyian meg vagyunk híva ebbe a közösségbe, és ez gyönyörű. Partnerek lehetünk a Szentháromság szeretetközösségében, ahol nem kell elveszítenünk az énünket, mint például a hinduknak, akik úgy gondolják, hogy feloldódnak a nagy nirvánában. Megmaradhatok én Csaba testvérnek, te annak, aki vagy, és a gyerekeink is azoknak, akik. A Szentháromság szeretetközösségében nincs féltékenység, nincs első és utolsó vendég, ott mindannyian otthon lehetünk. Ez az a keresztény mennyország, amire vágyunk, ahol azt mondják: hiszünk a szentek egységében. Nem a szentek egybeolvadásában, hanem az egységében.

Ebből szinte egyenesen következik a létezés öröme. Annak a boldogsága, hogy egyszerűen vagy. Olyan gyönyörű, amikor a Biblia azt írja, hogy Isten lelke ott lebegett a vizek fölött. Mózesnek is azt mondja az Úr: „…vagyok, aki vagyok.”[6] Más szavakkal: vagyok, aki van, létezik. És valóban, mennyire ragaszkodunk a létünkhöz! Hány idős ember vállal súlyos műtéteket meg költséges kezeléseket! Miért? Mert lenni akar, mert jó dolog lenni. Sokszor csodálom tavasszal a fecskéket, amikor megjönnek. A levegő akrobatái; látszik, milyen boldogok, hogy repülnek, hogy hazaérnek, és most költeni fognak. Vagy a kisbárányok, amikor megszületnek, alig pár naposak, már helyben ugrálnak, élvezik a zöld gyepet. A létezés öröme mindenkit átjár. Ezért fontos, hogy mi is olykor leüljünk, és örüljünk egyszerűen annak, hogy vagyunk, élvezzük a naplementét, vagy hogy fúj a szél és összeborzolja a hajunkat, vagy ahogy belefekszünk egy tóba, és csak úgy lebegünk a vízen.

Bár nem kapott önálló fejezetet, de a létezés öröme révén a játék és a humor derűjéről is beszélünk majd. Hiszen az ember homo ludens, játszó ember. Fontos része az életünknek a pajkosság, a tréfa, kacagás, amibe belefér egy kis csipkelődés, ugratás is. Jézus egy alkalommal megkérdezi az embereket, hogy miért mentetek ki a pusztába. Széltől lengő nádat látni? Nem, hanem azért, hogy Keresztelő Szent Jánossal találkozzatok.[7] Ebből azért jól kihallani azt a kis iróniát, nem? Istenben tehát megvan ez a csipkelődő kedv; vegyük észre, hogy Jézus kedveli a játékosságot.

A létezésen túl nagyon felszabadító a tudás, a tanulás, a bölcsesség öröme. Ha például belátsz, felfedezel valamit. Heuréka! – kiáltotta Arkhimédész állítólag, amikor megértett egy törvényt, és öröm töltötte el a szívét. Méltán, mert olyan dolgot tudott megfogalmazni, amelynek köszönhetően, hiába telnek el évezredek, az ő neve már örökre fennmarad.

A mai napig is örömmel gondolok azokra az időkre, amikor egy-egy tábortűz mellett elbeszélgettünk a barátokkal. Főleg a Szent Anna-tónál vagy fent, a Hargitán, az Egyes-kőnél… A tűz pislákol, és akkor az egyik is elmondja a maga kis bölcsességét, a másik is hozzáteszi a magáét, így kerekedik, így gazdagodik a világ a tudásunkkal. Ez Isten ajándéka.

Jézus Krisztus így biztat bennünket a tudás megszerzésére és arra, hogy ne legyünk restek tanulni: „Legyetek hát tökéletesek, amint mennyei Atyátok tökéletes!”[8] Ebből látható, milyen magasra rakta a mércét – kinézi belőlünk a tökéletességet. Olyan feladatot azonban Isten nem ad, amit ne lehetne teljesíteni. Lenyűgöző perspektíva ez az ember számára: Isten felcsillantja előttünk a tökéletesség reményét.

Ezért is lényeges, hogy beszéljünk a teremtés, az alkotás, a munka öröméről is. Emlékszem, gyerekkoromban nekiálltunk, hogy építsünk egy hajót, menjünk végig vele az Olton. A vége persze kudarc lett, mégis rengeteget tanultunk belőle, és roppant nagy örömöt szerzett az a küszködés. Vagy láttam, hogy az egyik barátom nemrég megépítette álmai házát. Felmászott a ház legmagasabb ormára, felszegezett egy bokrétát, és akkorát kurjantott, hogy az egész utca hallotta: igen, épül az ő háza, a felesége, gyermekei otthona.

És ha már itt tartunk, szorosan kapcsolódik mindehhez a gyönyörködés öröme. Szent Ferenc azt mondja, amikor egy virágos réten megy keresztül: „Virág testvérek, ne dicsérjétek olyan hangosan Istent a szépségetekkel, mert megszakad a szívem.” Aki a harmóniát, a szépséget észre tudja venni, az gyönyörűségét leli Isten teremtésében vagy az ember által alkotott dolgokban is. Van egy ismerősöm, aki elmélyülten tud gyönyörködni akár egy régi traktorban vagy gépben, egy kecses formában. Pusztakalánban az első világháború előtt működött egy öntöde, ahol csodálatos szecessziós stílusú kályhákat, vasalókat, lépcsőt, korlátokat, padokat, lámpatartókat készítettek. Ezek ma is szemet gyönyörködtetők, még ha a funkciójukat elveszítették is. Nagy ajándék a gyönyörködés képessége az embernek, mert az állatok, úgy tűnik, nem képesek rá. A legszebb virágos réthez odamegy a tehén, és szépen lelegeli. Vagy a kiskertben nagymama hiába rendezgette azt a gruppot, keresztülmegy a patájával a ló, őt az esztétikai élmény nem hozza lázba.

Az áll a Szentírásban, hogy Isten megteremtette az eget és a földet, majd szétnézett, és látta, hogy így jó.[9] Gyönyörködik benne, igaz? Jézus azt mondja, hogy Salamon minden pompájában nem volt szebben felöltözve, mint a mezők lilioma vagy madara. Mi vajon mennyire tudunk gyönyörködni egymásban, a gyermekünkben? A feleséged vagy a férjed attól lesz szép, ha örömödet leled benne – na, kicsi szívem, olyan jól állna neked ez a fülbevaló vagy ez az ing.

Mindez keveset érne Isten drága ajándéka, az élet befogadásának és továbbadásának öröme nélkül. Jézus ezt azzal a képpel fejezi ki, hogy ő a szőlőtőke, mi vagyunk a szőlővesszők, az ő Atyja pedig a szőlőműves.[10] Isten átadja nekünk, a vesszőknek a szőlőfürt termésének az örömét, dicsőségét. Biztos, hogy Teremtőnk nélkül egyetlen édesanya sem tudna gyermeket szülni, de milyen szép, hogy az élet felfakad a méhében, és világra jön! Ott a kezében a gyermek, ő szülte, mégis úgy érzi, hogy ajándék. Egyszer meg is sértődtek, mert azt mondtam, az ember torzó addig, amíg nem vállalja az életet és az élet hordozását. Csakhogy én nem azt mondtam, hogy mindenkinek vér szerinti apának és anyának kell lennie – én sem vagyok az. Az élet befogadása nemcsak szülést jelent, hanem hogy tudatosan az élet mellett döntesz. Amikor valaki egy kiskutyát hazavisz, akkor az élet mellett dönt, és számára az öröm. Egy gyermek, akit te felnevelsz, akivel elmész és halászol, síelsz, az ugyanúgy hatalmas élmény, öröm.

Van, amit csak az tud megtapasztalni, aki az életet befogadja. Annyi nyegle fiatalt láttam, akiknek aztán megszületett a fiuk vagy lányuk, és micsoda anyaoroszlán vagy apatigris lett belőlük! Olyan értékeket hoztak elő magukból, amelyekről talán ők sem hitték, hogy megvan bennük. Végül is Isten ugyanezt csinálja: életet teremt és hordoz. A Teremtő megosztja velünk a teremtésnek, az élet befogadásának, hordozásának az örömét.

Az életünknek azután el kell találnia Istenhez. Idéztem már a Szentírásból, hogy „nagyobb öröm lesz a mennyek országában egy megtérő bűnösön, mint kilencvenkilenc igazon”.[11] Ez a kiengesztelődés, a megtérés és a megbocsátás öröme. Én úgy nézem a bűnökben vergődő embert, akit a gonosz lélek elkap, és próbálja lehúzni, akár egy fuldoklót. Amikor aztán beül a gyóntatószékbe az a „fuldokló”, és őszintén vádolja magát az élő Isten előtt hibáival, bűneivel, akkor megadhatod neki a bűnbocsánat kegyelmét, feloldozhatod. Nekem ez éppolyan öröm, mint amikor egy kisbabát szépen tisztába teszel, a mocskos pelust bedobod a kukába, és neked is jólesik, hogy tisztába raktad azt a gyereket, és ő is mosolyog, boldog. Ugyanígy jólesik, ha tudsz segíteni valakinek abban, hogy szembenézzen magával. Szent Ferenc azt mondja: „Uram, tégy engem a békéd eszközévé, hogy ahol békétlenség van, oda békét vigyek.” Nem könnyű a fuldoklónak segíteni, de nekem sokszor sikerült már. Legyen az akár egy házastárs kiengesztelése a másik irányába – erről sok történetet tudnék mesélni, ezekre is nagyon büszke vagyok. Jézus Krisztusnak is mekkora öröm vagy dicsőség lehet, hogy Saulból Szent Pál lesz! Vagy egy keresztes háborúba induló Szent Ferencből a béke apostola. Ez mind Isten dicsősége. De aki egy kicsit is társa tud lenni Istennek, és szerepet vállal ebben, az óriási dolog. Úgy mondanám, a megtérés és a megbocsátás öröme egyben a felszabadítás öröme is.

Ennél általánosabb és bármilyen helyzetben átélhető a jó cselekedetek öröme. Számomra ezen a földön talán az egyik legnagyszerűbb érzés, amikor önzetlenül jót tehetek valakivel. Nincs, aki ezt ne tapasztalná meg életében, akár már egészen korán – még a legkisebb gyerekek is akkora szeretettel etetik a madarakat… Vagy egy bajban lévő kiskutyáért össze tud fogni sok-sok ember, mert jónak lenni jó. Az egész állatvédelem, természetvédelem ebből fakad, hogy jó nekünk jónak lenni. Az ember tehát alapvetően nem leigázni akarja a világot, hanem jó cselekedetekkel, a gondoskodásával szebbé, jobbá tenni.

A krisztusi örömök sorát egy sokaknak talán meghökkentőnek hangzó örömforrással zárjuk majd, a szenvedés örömével. De gondoljunk csak bele, hányféle szenvedést élünk meg, ami végül örömbe fordul. A nőknek ilyen a szülés, amikor először a kezükbe foghatják a gyermeküket. Döbbenetes, hogy a másért vállalt szenvedés is micsoda örömmé válhat. Beszéltem egy édesapával, miután az egyik veséjét odaadta a gyermekének, aki nem is tudta, hogy az apja mentette meg; azt hitte, egy ismeretlen donor. Csak felnőtt fejjel értesült róla, hogy az édesapja megosztotta vele az életét. Hiszen fél vesével természetesen megrövidül az élet. De nem is kell ilyen extrém dologra gondolni – amit szeretetből vállalunk, az be tudja ragyogni az életünket. Épp ezért érdemes az önként vállalt áldozatok ösvényén elindulni. Először talán csak azt az egy gombóc fagylaltodat adod oda a másiknak, de ha az ember előrehalad ezen az úton, olyan tiszta örömmel ismerkedhet meg, amely valóban felemel, és megmarad az örök életre.

[1] „…az én örömöm legyen bennetek is, és teljes legyen az örömötök.”
János evangéliuma 15,11

[2] „…nagyobb öröm lesz a mennyek országában egy megtérő bűnösön, mint kilencvenkilenc igazon…”
Lukács evangéliuma 15,7

[3] „Nem csak kenyérrel él az ember.”
Máté evangéliuma 4,4

[4] „Ellenségetek, a sátán, ordító oroszlán módjára ott kószál mindenütt, és keresi, kit nyeljen el.”
Péter első levele 5,8

[5] „Aki szeret engem, s megtartja tanításomat, azt Atyám is szeretni fogja. Hozzá megyünk és benne fogunk lakni.”
János evangéliuma 14,23

[6] „…vagyok, aki vagyok.”
Kivonulás könyve 3,14

[7] „Jézus egy alkalommal megkérdezi az embereket, hogy miért mentetek ki a pusztába. Széltől lengő nádat látni? Nem, hanem azért, hogy Keresztelő Szent Jánossal találkozzatok.
Máté evangéliuma 7,9

[8] „Legyetek hát tökéletesek, amint mennyei Atyátok tökéletes!”
Máté evangéliuma 5,48

[9] „Az áll a Szentírásban, hogy Isten megteremtette az eget és a földet, majd szétnézett, és látta, hogy így jó.
Teremtés könyve 1,21

[10] „Jézus ezt azzal a képpel fejezi ki, hogy ő a szőlőtőke, mi vagyunk a szőlővesszők, az ő Atyja pedig a szőlőműves.
János evangéliuma 15,1

[11] „…nagyobb öröm lesz a mennyek országában egy megtérő bűnösön, mint kilencvenkilenc igazon…”
Lukács evangéliuma 15,7

{1} Aurelius Augustinus: Vallomások. I. könyv, I. fejezet. Gondolat Könyvkiadó, Budapest, 1987, Városi István fordítása.